London, 1928: egy csapat penészspóra szellőháton szárnyal át egy laboron.
Egy Petri-csészéhez érnek, és mikor leszállnak,
forradalmi orvosi felfedezés csírázik ki.
A labor Alexander Flemingé, a skót tudósé,
aki fertőző baktériumok jellegzetességeit kutatja.
Ekkor Fleming éppen szabadságon van.
Mikor visszatér, növekvő penésztenyészetet talál a Petri-csészében,
melyet elfelejtett inkubátorba helyezni.
A penésztenyészet körül váratlanul
teljesen baktériummentes sávot talált.
E rejtélyes jelenség tanulmányozása közben Fleming felfedezte,
hogy a penész baktériumölő vegyületet bocsát ki.
A penészgomba a Penicillium nemzetségébe tartozott,
így Fleming penicillinnek nevezte el ezt az antibakteriális vegyületet.
Fleming mikrobiális védelmi rendszerre bukkant.
A Penicillium penész folyamatosan penicillint termel,
hogy megvédje magát a támadásoktól,
pl. az erőforrásait felemésztő közeli baktériumtenyészetektől.
A penicillin sok baktériumfajtát úgy pusztít el,
hogy gátolja sejtfaluk felépülését.
Cukrok és aminosavak vastag védőhálója adja
a sejtfalak erősségét,
melyek folyamatosan lebomlanak és újjáépülnek.
A penicillin a hálót összefonó egyik vegyülethez kapcsolódik,
és egy kritikus szakaszban megakadályozza a fal újjáépülését.
A penicillin erősen reakcióképes molekulák kibocsátását is serkenti,
mellyel további károsodást okoz.
Végül a sejtszerkezet teljesen felbomlik.
Ez a kétirányú támadás baktériumok sokaságára végzetes,
legyenek Petri-csészékben, emberi testben vagy bárhol.
Saját sejtjeinket azonban nem károsítja,
mivel azoknak nincsen sejtfaluk.
Fleming felfedezése után kb. egy évtizeden át
a penicillin laboratóriumi érdekesség maradt.
De a második világháború alatt
tudósok rájöttek, hogyan izolálják az aktív vegyületet,
és nagyobb mennyiségben hogyan állítsák elő a penészt.
Végül Nobel-díjat kaptak munkájukért.
Oxfordi tudóscsapatok és több amerikai gyógyszercég folytatta a fejlesztést,
így a penicillin pár éven belül kereskedelmi forgalomba került.
A penicillin és társai gyorsan forradalmasították a fertőzések kezelését.
Jelenleg ezek az orvoslásban használt
legfontosabb életmentő antibiotikumok.
De minél több antibiotikumot használunk, annál több baktérium lesz rezisztens.
Penicillin hatására
pár baktérium olyan vegyületeket termel,
melyek megbontják a sejtfal felépülését gátló fő szerkezetet.
Ahogy elterjedt az antibiotikum-használat,
egyre több baktérium fejlesztette ki ezt a védekezést,
így ezek az antibiotikumok
egyre több bakteriális fertőzéssel szemben válnak hatástalanná.
Fontos tehát, hogy az orvosok csak szükség esetén írják fel e gyógyszereket.
A fejlett országokban a páciensek 5–15%-a
allergiás a penicillinre saját bevallása szerint,
tehát ez a leggyakoribb gyógyszerallergia.
De az emberek több mint 90%-a
tévesen gondolja, hogy allergiás a penicillinre, mert valójában nem az.
Honnan ered a félreértés?
A legtöbb páciens gyermekként kapja az allergiás minősítést,
mert kiütéses lett, miután penicillinnel
vagy hasonló gyógyszerrel kezelték egy fertőzését.
A kiütést gyakran tulajdonítják a penicillinnek,
ám sokkal valószínűbb, hogy az eredeti fertőzés okozta,
vagy a fertőzés és az antibiotikum közötti reakció váltotta ki.
A valódi penicillinallergia,
melyben az immunrendszer a penicillint támadóként kezeli,
ritkán fordul elő, de nagyon veszélyes lehet.
Ha valaki allergiásnak véli magát, de nem biztos benne,
legjobb, ha allergológust keres fel,
aki megvizsgálja és eldönti,
hogy valóban van-e allergiája.
Ha mégis penicillinallergiás, előfordulhat,
hogy a gyógyszerre reagáló immunsejtjei már nem ismerik fel a penicillint.
A penicillinallergiások 80%-a
10 év alatt kinövi allergiáját.
Ez jó hír azoknak,
akik jelenleg penicillinérzékenyek.
A gyógyszer egy nap másokéhoz hasonlóan az ő életüket is megmentheti.