Londýn roku 1928,
skupinky výtrusů plísní vanou zlehka napříč laboratoří
snášejí se na Petriho misku a když přistanou,
vyklíčí v lékářskou revoluci.
Tato laboratoř patří Alexandru Flemingovi, skotskému vědci,
zkoumajícímu vlastnosti infekčních bakterií.
Právě teď je Fleming na dovolené.
Když se vrátí, zjistí, že se kolonie plísní rozrůstá na Petriho misce,
kterou zapomněl dát do inkubátoru.
A okolo této kolonie plísní je oblast
zcela a nečekaně čistá od bakterií.
Při studování tohoto záhadného jevu
přišel Fleming na to, že plíseň vytváří nějaký druh sloučeniny,
která zabíjí bakterie.
Plíseň byla součástí druhu rodu Penicillium,
a tak Fleming pojmenoval antibakteriální sloučeninu „penicilin“.
Co Fleminga zarazilo, byl mikrobiální obranný systém.
Penicilinová plíseň trvale produkuje další penicilin,
aby se ubránila hrozbám,
jako byly blízké bakteriální kolonie, které by mohly konzumovat zdroje.
Penicilin ničí mnoho typů bakterií
přerušením syntézy jejich buněčných stěn.
Tyto stěny získávají svou sílu z tlustého ochraného pletiva cukrů
a aminokyselin,
které se neustále rozpadají a nově vytvářejí.
Penicilin se váže na jednu ze sloučenin, která spřádá pletivo dohromady
a zabraňuje tak buněčné stěně, aby se v rozhodující fázi opravila.
Mezitím penicilin stimuluje uvolnění vysoce reaktivních molekul,
což zapříčiní další poškození.
Nakonec se buněčná struktura rozpadne úplně.
Tento dvojitý útok je smrtelný pro celou řadu bakterií,
ať už v Petriho miskách, v našich tělech nebo kdekoliv jinde.
Nicméně to neškodí našim vlastním buňkám,
protože ty nemají buněčné stěny.
Asi deset let po Flemingově objevu
byl penicilin v laboratořích stále ještě vzácný.
Ale během druhé světové války
vědci zjistili jak izolovat aktivní sloučeninu
a pěstovat plíseň ve větším množství.
Za svou práci potom dostali Nobelovu cenu.
Týmy z Oxfordu a několika amerických farmaceutických společností
pokračovaly ve vývoji a během pár let se penicilin stal komerčně dostupným.
Penicilin a podobné sloučeniny rychle změnily léčbu infekcí.
Prozatím zůstávají jedněmi z nejdůležitějších,
život zachraňujících antibiotik používaných v medicíně.
Avšak čím víc užíváme nějaká antibiotika,
tím víc bakterií si proti nim vyvíjí obranu.
V případě penicilinu
vytvářejí některé bakterie sloučeniny, které můžou rozbít klíčovou strukturu,
která je potřeba k narušení syntézy buněčné stěny.
S rostoucím užíváním antibiotik
si stále více bakterií vyvíjí tuto obranyschopnost
a s rostoucím počtem bakteriálních infekcí
se antibiotika stávají neúčinnými.
To znamená, že je nezbytné, aby doktoři nadměrně nepředepisovali lék.
Aktuálně se ve vyspělých zemích hlásí 5 až 15 % pacientů
k alergii na penicilin,
což je nejčastěji hlášená alergie na lék.
Avšak většina populace, přes 90 % lidí,
kteří si myslí, že jsou alergičtí na penicilin, ve skutečnosti nejsou.
Proč mají tuto mylnou představu?
Mnoho pacientů získá nálepku alergika v dětství,
když se jim objeví vyrážka poté, co byli léčeni penicilinem
nebo úzce příbuznými léky.
Z vyrážky je často viněn penicilin,
zatímco pravděpodobnější pachatel je původní infekce
nebo reakce mezi infekcí a antibiotiky.
Avšak skutečné alergie na penicilin,
kdy naše imunitní systémy chybně označí penicilin za útočníka,
nastanou zřídka a můžou být velmi nebezpečné.
Jestli si myslíte, že máte alergii, ale nejste si jistí,
je nejjistější volbou navštívit alergologa.
Doplní vaše vyšetření a potvrdí,
zda máte nebo nemáte alergii.
I když máte alergii na penicilin,
vaše imunitní buňky, které reagují na lék, můžou ztratit svou vlastnost ho rozpoznat.
Ve skutečnosti okolo 80 % lidí, kteří jsou alergičtí na penicilin,
během 10 let svou alergii překoná.
To je skvělá zpráva pro lidi, kteří momentálně uvádějí,
že jsou alergičtí na penicilin.
Penicilin jim může zachránit život, jako ho zachránil spoustě jiných.