În primele ore ale zilei de 13 august 1961,
constructorii din Germania de Est alături de soldați și de poliție,
au început să ridice bariere în orașul Berlin
și în împrejurimi.
Acea noapte a marcat începutul celei mai abominabile bariere din istorie,
Zidul Berlinului.
Construcția acestuia a continuat în următorul deceniu
despărțind cartiere,
separând familii,
și divizând nu doar Germania, dar și lumea.
Pentru a înțelege cum s-a ajuns aici,
trebuie să ne întoarcem la Al Doilea Război Mondial.
America, Marea Britanie și Franța
și-au aliat forțele cu Uniunea Sovietică împotriva Puterilor Axei.
După înfrângerea Germaniei naziste,
fiecare dintre țările victorioase a ocupat o parte a țării.
Această diviziune trebuia să fie temporară,
dar foștii aliați au intrat în conflict
privind viziunea Europei de după război.
În timp ce puterile vestice au promovat o piață economică liberală,
Uniunea Sovietică încerca să se înconjoare cu țări comuniste obediente,
inclusiv cu o Germanie slăbită.
Odată ce relațiile s-au deteriorat,
Republica Federală Germania a fost formată în vest,
în timp ce sovieticii au înființat Republica Democrată Germania în est.
Țările sovietice satelite au restricționat schimburile și călătoriile,
deci s-au format bariere de netrecut.
Aceasta a devenit cunoscută drept Cortina de Fier.
În fosta capitală a Germaniei, Berlin, lucrurile erau puțin mai complicate.
Deși orașul e situat în plin teritoriu al Germaniei de Est,
înțelegerile de după război le ofereau aliaților o administrare comună.
Deci, America, Marea Britanie și Franța au creat o insulă democratică
în partea de vest a Berlinului.
În timp ce germanilor din partea de est le era interzis să părăsească țara,
în Berlin, pentru a face asta era nevoie doar de o plimbare,
de o călătorie cu metroul, taxiul sau autobuzul,
către partea de vest a orașului,
ca apoi să poată călători către Germania de Vest sau mai departe.
Această graniță deschisă era o problemă pentru conducerea Germaniei de Est.
Ei au afirmat că reprezintă rezistența comunistă împotriva lui Hitler
și au portretizat Germania de Vest ca o continuare a regimului nazist.
În timp ce SUA și aliații au investit bani în reconstrucția Germaniei de Vest,
Uniunea Sovietică e extras resursele din est drept despăgubiri de război,
făcând economia acesteia și mai puțin competitivă.
Viața din Germania de Est era sub observarea ofițerilor Stasi,
poliția secretă care supraveghea și monitoriza cetățenii
pentru orice suspiciune de neloialitate.
Deși îngrijirile medicale și educația erau gratuite în est,
în vest erau salarii mai mari,
mai multe produse de consum,
și mai multă libertate personală.
Până în 1961, 3,5 milioane de oameni, cam 20% din populația Germaniei de Est,
plecase deja, inclusiv mulți profesioniști tineri.
Pentru a preveni alte pierderi,
Germania de Est închide granițele, iar aici intervine Zidul Berlinului.
Cu o lungime de 43 de kilometri prin Berlin,
și încă 112 în Germania de Est,
bariera inițială consta din sârmă ghimpată și un gard de sârmă.
Unii berlinezi au scăpat sărind peste sârmă
sau sărind de la ferestre,
dar pe măsură ce zidul se mărea devenea mai dificil.
Până în 1965, 106 kilometri de zid, înalt de 3,6 metri, au fost adăugați
acoperit cu o conductă netedă pentru a preveni cățărarea.
În următorii ani, bariera a fost întărită cu sârmă ghimpată,
câini de pază
și chiar mine antipersonal,
împreună cu 302 turnuri de supraveghere și 20 de bunkere.
Un gard paralel, la o sută de metri, delimita o zonă denumită fâșia morții.
Acolo toate clădirile au fost demolate și terenul acoperit cu nisip
pentru a asigura o vizibilitate bună sutelor de gărzi
pentru a-i împușca pe cei ce încercau să treacă.
Totuși, aproape 5.000 de oameni au reușit să fugă din Germania de Est
între anii 1961 și 1989.
Unii erau diplomați sau sportivi care au fugit în timp ce nu erau în țară,
dar alții erau cetățeni normali care au săpat tuneluri,
au traversat râuri înotând,
au folosit baloane cu aer cald,
sau chiar au furat un tanc pentru a trece prin zid.
Riscul era imens, desigur.
Peste 138 de oameni au murit încercând să scape.
Unii împușcați sub privirile neputincioase ale germanilor din vest.
Zidul a stabilizat economia Germaniei de Est prevenind plecarea forței de muncă,
dar și-a pătat reputația,
devenind astfel un simbol global al represiunii comuniste.
Ca parte a reconcilierii cu partea de est,
Tratatul Fundamental din 1972 a recunoscut Germania de Est,
în timp ce Germania de Vest și-a păstrat speranța unei eventuale reunificări.
Deși regimul din est a permis treptat vizitele între familii,
a încercat să descurajeze oamenii să își exercite drepturile
cu un sistem birocratic dificil și taxe înalte.
Totuși, a fost copleșit de cereri.
Până la sfârșitul anilor 1980,
liberalizarea celorlalte regimuri din blocul de est
a cauzat o manifestație pentru libertatea de mișcare și democrație.
În seara zilei de 9 noiembrie 1989,
Germania de Est a încercat o detensionare ușurând obținerea permiselor de călătorie.
Dar anunțul a adus mii de berlinezi
la punctul de trecere al zidului,
forțând gărzile surprinse să deschidă porțile imediat.
Mulțimi bucuroase s-au revărsat în Berlinul de Vest
în timp ce oamenii din ambele părți dansau pe zid.
În timp ce alții au început să îl demoleze cu ce găseau la îndemână.
Deși la început gărzile au încercat să mențină ordinea,
a fost apoi clar că anii de separare au luat sfârșit.
După patru decenii, Germania a fost oficial reunificată în octombrie 1990.
Și Uniunea Sovietică s-a prăbușit la puțin timp.
Astăzi, porțiuni din zid au rămas drept amintire
că orice barieră ridicată pentru a împiedica libertatea
poate fi, de asemenea, dărâmată.