Örülök, hogy itt lehetek
és egy szívemhez közel álló témáról beszélhetek,
ami a szépség.
Művészetfilozófiával és esztétikával foglalkozom
hivatásszerűen.
Intellektuális módon igyekszem
filozófiailag, pszichológiailag
meghatározni, hogy mi a szépségélmény,
milyen érzékelhető dolog mondható róla,
és hogyan keverednek tévútra az emberek, amikor meg akarják érteni.
Nos, ez rendkívül bonyolult téma,
részben azért, mert az általunk szépnek nevezett dolgok
olyannyira különbözőek.
Gondoljanak csak bele ebbe a sokféleségbe --
egy csecsemő arca,
Berlioz "Harold Itáliában" szimfóniája,
filmek, mint az Óz, a csodák csodája,
Csehov drámái,
egy közép-kaliforniai táj,
a Fudzsi Hokuszai bemutatásában,
"A rózsalovag",
egy elképesztő, meccsdöntő gól
a futball Világkupa egy mérkőzésén,
Van Gogh "Csillagos éje" vagy
egy Jane Austen regény.
Ahogy Fred Astaire végiglejt a képernyőn.
Rövid listánkon szerepelnek emberek,
természetes tájak,
művészi alkotások és bravúros emberi teljesítmények.
Nem lesz könnyű olyan leírást adni, ami
a szépség jelenlétére az összes
esetben magyarázatot ad.
Azonban ha többet nem is, egy kostolót
azért adhatok abból, amit én
tartok a szépség legmarkánsabb,
eddig létező elméletének.
És az elmélet nem egy művészetfilozófustól,
nem is egy posztmodern művészettörténésztől
vagy egy menő kritikustól ered.
Nem, maga az elmélet
egy olyan szakembertől származik, aki
kagylókkal, férgekkel és a galambok párosodásával foglalkozott.
És rájöttek, kire gondolok --
ő Charles Darwin.
Persze sokan úgy vélik, ők már tudják
a helyes választ a kérdésre, hogy
mi a szépség?
Mindez ízlés kérdése.
Bármi lehet, ami saját szempontunkból megkapó.
Vagy ahogyan ezt néhányan --
különösen az akadémikusok -- mondják,
a szépség a kulturális kondicionálás által meghatározott
ízlés függvénye.
Az emberek megegyeznek abban, hogy festmények, filmek
vagy zenék azért szépek,
mert megjelenésükkel valamiféle egyetemes esztétikai érzékre hatnak.
A természetes szépséggel és a művészetekkel
kapcsolatos ízlésvilág könnyedén
töri át a kultúrák határait.
Beethoven nagyrabecsült művész Japánban.
A peruiak imádják a japán fametszeteket.
Az inka szobrászművészet darabjaira
kincsként tekintenek az angol múzeumok,
Shakespeare-t pedig a világ
összes fő nyelvére lefordították.
Vagy gondoljunk az amerikai jazzre
vagy az amerikai filmekre --
mindenhová eljutnak.
A művészetek között sok a különbség,
de vannak kultúrákon átívelő,
egyetemes esztétikai örömök
és értékek is.
Hogyan magyarázható
ez az egyetemesség?
A legjobb választ akkor kaphatjuk,
ha a művészi és esztétikai ízlésvilágunk
darwini evolúció szerinti vizsgálatába fogunk.
A jelenlegi művészetekkel kapcsolatos
ízlésvilágunkból kiindulva kell elmagyaráznunk azt,
hogy mindez a múltban
hogyan vésődött be a tudatunkba.
Ebben egyaránt szerepet játszott az ősi,
túlnyomórészt pleisztocén környezetünk,
amelyben végbe ment emberré válásunk,
de azok a társas helyzetek is,
amelyek keretei között fejlődtünk.
A visszatekintés során
számos segítségre lelhetünk
az őskorból fennmaradt
emberi maradványokból is.
Ilyenek a kövületek, barlangrajzok, stb.
És figyelembe kell vennünk azt is, amit
az egymástól elkülönült vadászó-gyűjtögető
közösségek esztétikai érdeklődéséről tudunk,
illetve ami ebből a 19. és 20. századra is fennmaradt.
Ami engem illet, semmi kétségem
afelől, hogy a szépségélmény,
a vele összefonódott érzelmi felfokozottság
és öröm a részét képezi
a kifejlődött emberi lélektannak.
A szépségélmény egyetlen alkotóelem
egy sornyi darwini alkalmazkodó magatartás között.
A szépség tehát adaptív hatás,
amit kiterjesztünk
és felerősítünk
a művészeti és szórakoztató alkotások
létrehozatala és élvezete során.
Ahogy ezt bizonyára sokan tudják,
az evolúciót két elsődleges mechanizmus mozgatja.
Az első a természetes kiválasztódás --
ez a véletlenszerű mutáció és a szelektív retenció hatása --
végigvonul az alapvető testi és lelki felépítésünkön,
a hasnyálmirigy evolúcióján, a szemén vagy a körömén.
A természetes kiválasztódás sok
alapvető undorunkra is választ ad,
arra, miért borzasztó a rothadó hús szaga
vagy félelmeinkre, akár egy kígyótól félünk,
akár attól, hogy egy magas szirt szélére álljunk.
Az örömöket is magyarázza a természetes kiválasztódás --
a szexuális örömöt,
az édességekhez, zsírokhoz, fehérjékhez való vonzódásunkat,
ami pedig sok étel népszerűségét alátámasztja
az érett gyümölcsöktől kezdve a csokoládén át
egészen a rostonsült húsokig.
A másik fontos evolúciós elv
a szexuális kiválasztódás,
és ez felettébb különböző módon működik.
A páva fenséges faroktolla
a leghíresebb példa erre.
Ez nem a természetes fennmaradás érdekében fejlődött ki.
Ami azt illeti, ezt még meg is nehezíti.
Nem, a páva tollazata
a nőstény pávák párzás során
történő választásainak eredménye.
A történet felettébb ismerős.
Valójában a nők a történelmi változások előidézői.
Apropó, Darwin maga is
meg volt győződve arról, hogy
a nőstény páva szépnek tartja a hím tollazatát.
Pontosan ezt a szót használta rá.
Mindezeket szem előtt tartva kijelenthetjük,
hogy a szépségélmény az evolúció
egyik eszköze, amivel
felkelti és fenntartja
az érdeklődésünket, a vonzerőt
vagy akár a megszállottságot,
ami arra sarkall minket,
hogy a fennmaradás és a szaporodás
érdekében legmegfelelőbb döntéseket hozzuk.
Úgy is mondhatjuk, hogy a szépség
eszköz a természet kezében, hogy
a háttérből irányítson minket.
Úgy értem, egy adaptív szempontból
előnyös tájat megenni nem lehet.
Ezzel aligha tehetnénk szert
párra vagy utódokra.
Az evolúció így ahhoz a trükkhöz
folyamodik, hogy széppé teszi a tájat,
miáltal ez kifejt egyfajta vonzerőt, már abból
örömünk származik, ha csak ránézünk.
Vizsgáljuk meg röviden az esztétikai öröm egyik fontos forrását,
a gyönyörű tájak által
ránk gyakorolt mágneses vonzerőt.
Az emberek világszerte,
a legkülönbözőbb kultúrákban,
ugyanahhoz a jól leírható tájtípushoz vonzódnak,
egy olyan tájhoz, ami történetesen hasonló
a pleisztocén kor szavannáihoz, ahol fajunk kifejlődött.
Manapság ugyanezen tájtípus jelenik meg
falinaptárakon, képeslapokon,
a golfpályák és közparkok felépítésében
és aranykeretes képeken,
amelyek New Yorktól Új-Zélandig
díszítik a nappalik falait.
Tipikus Hudson River School festészeti irányzathoz
tartozó tájkép rövid fűvel
borított tágas terekről, ahol
itt-ott facsoportok is találhatók.
A fákat egyébként úgy szeretjük, ha a föld
közelében ágaznak szét, mert
ezekre tudunk könnyen és gyorsan felmászni,
ha netán vészhelyzetbe kerülünk.
A táj emellett víz jelenlétére utal,
ami vagy közvetlenül látható,
vagy a távoli kékség utal rá,
egyúttal állatok és madarak bőségét jelzi
és a növényi élet is dúsan tenyészik,
végül pedig -- ezt kapják ki --
egy ösvény
vagy út is jó, ha van,
ami lehet folyópart vagy
messzeségbe vesző partvonal
és szinte csábít rá, hogy kövessük.
Ezt a tájképtípust jellemzően gyönyörűnek találják
még olyan népek is, akiknek
országára mindez nem jellemző.
Az ideális szavannavidék az
egyik legjobb példa arra, hogy
hasonló látványvilág az emberek
számára ugyanazzal
a szépségérzettel, örömmel jár.
Azonban talán vitatják ezt,
mondván, ez természetes szépség.
Mi a helyzet a művészi szépséggel?
Az nem kizárólag kulturálisan meghatározott?
Én nem úgy vélem.
És itt megint vissza kell tekintenem az őskorba,
hogy elmagyarázzak valamit.
Széles körben vélik úgy,
hogy az emberi művészet legkorábbi
megjelenési formái a fantasztikus tudásról árulkodó barlangrajzok,
amelyeket mind ismerünk Lascaux-ból
és Chauvet-ből.
A Chauvet-barlangok
kb. 32.000 évesek, csakúgy, mint
néhány apró, valósághű, nőket és gyermekeket
ábrázoló szobor, mely szintén ekkorról származik.
De a művészettel és díszítéssel
kapcsolatos tudás ennél jóval régebbi.
Találtak gyönyörű, kagylóból készült
nyakláncokat, amilyeneket kézműves vásárokon látni,
de még okkersárga
testfestéket is
100.000 évvel ezelőttről.
De a legérdekesebb őskori műkincsek
még ennél is régebbiek.
Az ún. acheuli
szakócákra gondolok.
A legrégebbi húsfejtésre használt kőszerszámokat
a kelet-afrikai Olduvai-szurdokban találták.
2,5 millió évvel ezelőtt készültek.
Ezeket a durván megmunkált
szerszámokat százezer éveken át használták,
kb. 1,4 millió évvel ezelőttig,
amikor a Homo erectus
belefogott az egyedi, vékony
kőpengék megmunkálásába,
melyek néha lekerekített ovális alakúak voltak,
de néha olyanok, amelyek mai szemmel
nézve lebilincselő, szimmetrikusan hegyes
levél vagy könnycseppformát öltenek.
Ezeket az acheuli szakócákat
a francia St. Acheul településről nevezték el,
ahol a lelőhelyre bukkantak a 19. században --
ezrével bukkantak ilyenek nyomára aztán
Ázsia, Európa és Afrika-szerte is,
csaknem mindenütt, ahol a Homo erectus
és a Homo ergaster bolyongott.
Nos, ezen szakócák puszta száma is arra utal,
hogy ezeket nem kizárólag állatok
lemészárlása céljából készítették.
Az elméletünk megerősítést nyer, ha felfedezzük,
hogy más pleisztocén szerszámokkal ellentétben
a szakócákon gyakran
nyoma sincs a használatból adódó
kopásnak a sérülékeny éleknél.
Néhány lelet esetében még ahhoz is
nagyok, hogy mészárosmunkára használják.
A szimmetriájuk, a tetszetős anyaguk
és mindenek felett
az aprólékos megmunkálásuk
még mai szemmel nézve is
egyszerűen káprázatos.
Mik hát ezek az ősi --
úgy értem, ősiek, idegenek,
de ugyanakkor
valahonnan mégis ismerősek.
Milyen célt szolgáltak ezek a műkincsek?
A leglogikusabb válasz, ami adódik,
hogy a szó szoros értelmében vett
legrégebbi műtárgyakról beszélünk,
amelyek megkapó, esztétikus
tárgyakká átalakított mindennapi szerszámok voltak,
és esetükben egyszerre gyönyörködhetünk a
kifinomult alakban és a virtuóz tudásról árulkodó megformálásban.
A szakócák az emberi történelemben
az evolúciós haladást jelenítik meg --
olyan célból kialakított szerszámokról
beszélünk, amik darwini értelemben vett egészségjegyek --
vagyis olyan
rekvizitumok,
mint a páva faroktolla,
azzal az eltéréssel, hogy a szőrtől és tollaktól
eltérően a szakócákat tudatosan,
értelemmel hozták létre.
A kifinomult módszerrel készített szakócák
kívánatos személyiségjegyek meglétére utaltak --
intelligenciára, kézügyességre,
tervezőképességre,
tudatosságra,
néha ritka nyersanyagok feletti uralomra.
Több mint tízezer nemzedéken át
ezek a képességek növelték
tulajdonosuk státuszát
és szaporodási előnyt jelentettek
a kevésbé rátermettekkel szemben.
Ismerik a régi okosságot,
amiről újra és újra kiderül, hogy működik --
"Miért nem jön fel a barlangomba, hogy megmutassam a szakócáimat."
(Nevetés)
Kivéve persze azt az érdekességet,
hogy a mai napig nem tudunk a továbbadás mikéntjéről,
mert a Homo erectus,
aki létrehozta ezeket a tárgyakat,
nem tudott beszélni.
Nehéz ezt elképzelni,
pedig tagadhatatlan tény.
Ezt a tárgyat egy előember
ősünk készítette --
a Homo erectus vagy Homo ergaster --
kb. 50.000 - 100.000 évvel az
emberi beszéd megjelenése előtt.
Az évmilliókon keresztül fennálló
szakócákban megnyilvánuló hagyomány
az emberi és előemberi történelem
leghosszabb ideig fennálló művészeti hagyománya.
Amire véget ért a szakócás történet, a Homo sapiens --
mert végre már így hívták --
kétséget kizáró módon új dolgokat
talált ki arra, hogy társát szórakoztassa, lenyűgözze,
ki tudja, talán viccek,
történetek mesélését, táncot, hajformázást.
Igen, a hajformázást -- ehhez ragaszkodnom kell.
Mi, modern emberek a virtuóz
technikákat arra használjuk,
hogy segítségükkel a prózában és filmekben
képzeletbeli világokat alkossunk,
intenzív érzelmeket közvetítsünk
zenében, festészetben és táncban.
Mégis, ősi személyiségünk
alapvető vonása
máig fennmaradt az
esztétikai vágyainkban:
a szépségben, amit máig
megtalálunk a míves kivitelezésben.
Lascaux-tól a Louvre-on át
a Carnegie Hall-ig
az emberekben mindenütt
fellelhető a belülről fakadó ízlés,
a virtuóz művészeti formák szeretete.
Szépséggel tölti el lelkünket,
ha valami szépen kivitelezett dolgot látunk.
Amikor legközelebb elmennek egy ékszerbolt
kirakata előtt, ahol látnak egy gyönyörűen
csiszolt könnycsepp formájú követ,
akkor ne higgyék azt,
hogy csak a kulturáltság mondatja Önökkel,
hogy az a csillámló drágakő gyönyörű.
Már a távoli őseik is imádták az alakot,
és örömet találtak a szakértelemben, ami
a megmunkálásához kellett, már azelőtt
hogy a szeretetüket szavakba önthették volna.
A szépség valóban ízlés kérdése?
Nem, mélyen a tudatunkba van ágyazva.
A legrégibb őseinktől kapott ajándék,
ami az intelligenciát jelző képességeiken és
gazdag érzelmi életükön keresztül hagyományozódott ránk.
Az érzelmek művészi módon való kifejezésére
vagy a zene gyönyörére, esetleg az éjszakai égboltra
adott erős érzelmi válaszreakcióink
velünk és utódainkkal maradnak mindaddig,
amíg az emberi faj létezik.
Köszönöm.
(Taps)