Oduševljen sam što sam ovdje
i što vam mogu pričati o temi koja mi je srcu draga,
a to je ljepota.
Bavim se filozofijom umjetnosti, estetikom,
u stvari, za život.
Pokušavam intelektualno shvatiti,
filozofski, psihološki,
koje je iskustvo ljepote,
što se osjećajno o tome može reći
i kako ljudi iskliznu iz šina pokušavajući to razumjeti.
To je izuzetno kompleksna tema,
djelomično zato jer su stvari koje zovemo lijepima
toliko različite.
Razmislite o finoj raznolikosti --
dječjeg lica,
Berlioz-ovog "Harold u Italiji",
filmova poput "Čarobnjak iz Oza",
ili skladbi Čehova,
pejzaža središnje Kalifornije,
Hokusai pogleda na planinu Fuji,
"Der Rosenkavalier",
pobjednički gol divne utakmice
na Svjetskom prvenstvu,
Van Goghove "Zvjezdane noći"
romana Jane Austen,
Fred Astaireovog plesa preko ekrana.
Ova kratka lista uključuje ljudska bića,
prirodne reljefne oblike,
umjetnička djela i vješte ljudske akcije.
Procjena koja objašnjava prisutnost ljepote
u svemu na listi
neće biti jednostavna.
Mogu, kako bilo, vam dati barem okus
onoga što ja smatram
kao najmoćnije teorije ljepote
koju do sada imamo.
I dobili smo je, ne od filozofa umjetnosti,
ne od teoretičara postmoderne umjetnosti
ili velikih kritičara umjetnosti.
Ne, ta teorija
dolazi od stručnjaka
za rakove vitičare i crve i uzgoj golubova.
I znate na koga mislim --
Charles Darwin.
Naravno, veliki broj ljudi misli kako već zna
pravi odgovor na ovo pitanje,
što je ljepota?
Ona je u oku promatrača.
Predstavlja štogod vas osobno pokreće.
Ili, kako neki ljudi --
posebno znanstvenici -- preferiraju,
ljepota je kulturološki uvjetovana
očima promatrača.
Ljudi se slažu kako su slike ili filmovi ili glazba
lijepi
jer njihova kultura određuje uniformirani estetski ukus.
Ukus za oboje, prirodnu ljepotu i umjetnost,
putuje preko kultura
s velikom lakoćom.
Beethovena obožavaju u Japanu.
Peruanci vole japanske printove u drvu.
Inka skulpture se smatraju blagom
u britanskim muzejima,
dok se Shakespeare prevodi
na svaki važniji jezik na Zemlji.
Ili samo pomislite na američki jazz
ili američke filmove --
oni idu svugdje.
Postoji jako puno različitosti između umjetnosti,
ali postoje ujedno univerzalna,
kros-kulturna estetska zadovoljstva
i vrijednosti.
Kako možemo objasniti
tu univerzalnost?
Najbolji odgovor leži u pokušaju rekonstrukcije
Darwinove evolucijske povijesti
naših umjetničkih i estetskih ukusa.
Moramo okrenuti inženjering
naše sadašnje umjetničke ukuse i sklonosti
te objasniti kako je došlo
da nam budu ugravirane u um.
Akcijama naše prehistorijske,
uglavnom pleistocene okoline,
gdje smo u potpunosti postali ljudima,
ali također zbog društvenih situacija
u kojima smo evoluirali.
Obrnuti inženjering
može također angažirati pomoć
od ljudske arhive
sačuvane u predpovijesti.
Mislim na fosile, slike u pećinama i tako dalje.
I trebalo bi uzeti u obzir
ono što znamo o estetskim interesima
izoliranih grupa lovaca
koje su preživjele sve do 19. i 20. stoljeća.
Ja osobno
nemam dvojbi kako bilo
kako iskustvo ljepote,
sa svojim emocionalnim intezitetom i užitkom,
pripada našoj razvijenoj ljudskoj psihologiji.
Iskustvo ljepote je jedna sastavnica
cijelog niza Darwinskih adaptacija.
Ljepota je adaptivna posljedica,
koju širimo
i inteziviramo
u stvaranju i uživanju
djela umjetnosti i zabave.
Kao što će većina vas znati,
evolucija operira kroz dva primarna mehanizma.
Prvi od kojih je prirodna selekcija --
to je nasumična mutacija i selektivno zadržavanje --
zajedno s našom osnovnom anatomijom i fiziologijom --
evolucija gušterače ili oka ili nokata.
Prirodna selekcija također objašnjava
mnoge osnovne odvratnosti,
poput strašnih mirisa trulog mesa,
ili strahova, poput straha od zmija
ili stajanja blizu ruba litice.
Prirodna selekcija također objašnjava zadovoljstva --
seksualno zadovoljstvo,
naše uživanje u slatkišima, masnoći i proteinima,
koji opet objašnjavaju puno popularne hrane,
od zrelog voća do čokoladnih sladova
i rebarca na roštilju.
Drugi sjajni princip evolucije
je seksualna selekcija,
i ona djeluje bitno drugačije.
Paunov veličanstveni rep
je najslavniji primjer toga.
To se nije razvilo za prirodni opstanak.
U stvari, ide protiv prirodnog opstanka.
Ne, paunov rep
rezultirao je izborima parenja
koje su napravile paunice.
To je prilično poznata priča.
To je žena koja u stvari gura povijest prema naprijed.
Darwin osobno, uz put,
nije imao dvojbi kako je paunov rep
bio liijep u očima paunice.
On je u stvari koristio tu riječ.
Držeći te ideje čvrsto u glavi
možemo reći kako je iskustvo lijepoga
jedan od načina putem kojih evolucija
pobuđuje i održava
interes ili fascinaciju,
čak opsesiju,
kako bi nas potaknula
prema prihvaćanju najadaptivnijih odluka
za opstanak i reprodukciju.
Ljepota je način na koji priroda
djeluje na daljinu,
takoreći.
Mislim, ne možete očekivati da ćete jesti
adaptivno koristan krajolik.
Teško će to biti dovoljno vašem djetetu
ili vašem ljubavniku.
Tako je evolutivni trik
bio da ih učini lijepima,
da imaju neku vrstu privlačnosti
koja će vam dati zadovoljstvo čak i kada samo gledate u njih.
Razmislite nakratko važan izvor estetskog zadovljstva,
magnetična privlačnost
prekrasnih krajolika.
Ljudi različitih kultura
širom svijeta
naginju da im se sviđa specifična vrsta krajolika,
krajolik koji slučajno jest sličan
savanama ledenog doba na kojima smo evoluirali.
Taj se krajolik pokazuje danas
na kalendarima, na razglednicima,
u dizajnu igrališta za golf i javnih parkova
i u slikama sa zlatnim okvirima
koje vise u dnevnim sobama
od New Yorka do Novog Zelanda.
To je neka vrsta škole krajolika rijeke Hudson
koja ističe otvorene prostore
niske trave
prošarane sa šumicama.
Drveće, uz put, se često preferira
ako se račva blizu tla
odnosno, ako su to drveća na koja se možete brzo popeti
ako vam zatreba.
Krajolik pokazuje prisutnost
vode izravno na prikazu,
ili dokaz vode u plavkastoj daljini,
indikacije životinja i ptica
kao i različitog zelenila
i napokon -- shvatite ovo --
put
ili cesta,
možda riječnu ili morsku obalu
koja se proteže u daljinu,
gotovo vas pozivajući da ju slijedite.
Taj krajolik se smatra prekrasnim,
čak i od ljudi u zemljama
koje ga nemaju.
Idealni savana krajolik
je jedan od najjasnijih primjera
u kojem ljudska bića svugdje
pronalaze ljepotu
u sličnom vizualnom iskustvu.
Ali, netko bi mogao argumentirati,
kako je to prirodna ljepota.
Što je s umjetničkom ljepotom?
Nije li ona pretežno kulturna?
Ne, ja ne mislim da je.
I opet, bih želio pogledati unatrag u pretpovijest
kako bih nešto o tome mogao reći.
Često se pretpostavlja
kako su najranije ljudske umjetnine
ogromne, vješto naslikane slike u pećinama.
koje svi znamo iz Lascauxa
i Chauveta.
Chauvetove pećine
su stare oko 32.000 godina,
uz nekoliko malih, realističnih skulptura
žena i životinja iz istog razdoblja.
Ali artističke i dekorativne vještine
su u stvari bitno starije od toga.
Prekrasne ogrlice od školjki
koje izgledaju kao nešto što možete vidjeti na sajmu umjetnina i zanata,
kao i oker boja tijela,
mogu se pronaći
otprilike prije 100.000 godina.
Ali najintigrantniji prethistorijski artefakti
su stariji čak i od toga.
Na umu imam
takozvane acheulianske ručne sjekire.
Najstariji kameni alati su sjekači
iz Olduvai Gorgea u istočnoj Africi.
Oni su stari preko dva i pol milijuna godina.
Ti grubi alati
su okolo tisućama stoljeća
do otprilike 1,4 milijun godina unazad
kada je Homo erectus
počeo oblikovati
pojedinačne. tanke kamene noževe,
ponekad okruglo ovalne,
ali često u, ono što je našim očima,
privlačnoj, simetričnoj formi koja podsječa na list
ili suzu.
Te acheulianske ručne sjekire --
one su nazvane po sv. Acheulu u Francuskoj,
gdje su pronađene u 19. stoljeću --
su iskopane u tisućama
razasute po Aziji, Europi i Africi,
gotovo svugdje gdje su Homo erectus
i Homo ergaster lutali.
Okrugle brojke tih ručnih sjekira
ukazuju da nisu mogle biti napravljene
za klanje životinja.
A zaplet doista eskalira kada shvatite
da, za razliku od drugih alata ledenog doba,
ručne sjekire nisu pokazivale
nikakve dokaze habanja
na svojim delikatnim rubovima oštrica.
A neke, po svim kriterijima, su bile prevelike
da bi se koristile za klanje.
Njihova simetrija, njihovi atraktivni materijali
i, iznad svega,
njihova pedantna izrada
su jednostavno prekrasni
našim očima, čak i danas.
Dakle što su bile te drevne --
mislim, one su drevne, one su strane,
ali su u isto vrijeme
nekako poznate.
Za što su ti artefakti služili?
Najbolji mogući odgovor
da su doslovno bili
najranija djela umjetnosti,
praktični alati koji su bili transformirani
u zadivljujuće estetske objekte
kontemplirane zbog svog elegantnog oblika
i svoje virtuozne umješnosti.
Ručne sjekire su obilježene
kao evolutivni napredak u ljudskoj povijesti --
alati oblikovani za slanje
kao što bi ih pristaše Darwina nazvali signala sposobnosti --
to jest, pokazuju
da su predstave
poput paunovog repa,
pored svega, za razliku od dlake i perja,
ručne sjekire su svjesno
pametno oblikovane.
Kompetentno napravljene ručne sjekire
ukazuju na poželjne osobne kvalitete --
inteligenciju, finu motoričku kontrolu,
sposobnost planiranja,
savjesnost
i ponekad pristup rijetkim materijalima.
Desecima tisuća generacija,
te su vještine osnaživale status
onih koji su ih demonstrirali
i dobivali reprodukcijsku prednost
nad manje sposobnim.
Znate, to je stara stvar,
ali dokazano djeluje --
"Zašto ne dođeš u moju pećinu, tako da ti mogu pokazati svoje ručne sjekire."
(Smijeh)
Izuzev, naravno, onoga što je interesantno oko toga
ne možemo biti sigurni kako je ta ideja prenošena,
jer Homo erectus
koji je radio te predmete
nije imao jezik.
Teško je to dosegnuti,
ali svejedno to je nevjerojatna činjenica.
Ti predmeti su izrađeni
od strane ljudskih predaka --
Homo erectusa i Homo ergastera --
između 50 i 100.000 godina
prije jezika.
Protežući se milijunima godina,
tradicija ručnih sjekira
je najstarija umjetnička tradicija
u ljudskoj i proto-ljudskoj povijesti.
Do kraja ere ručnih sjekira, Homo sapiens --
kao što su tada zvani, napokon --
su bez sumnje pronalazili nove načine
da zabave i zadive jedni druge
tako, tko zna, pričajući viceve,
pričajući priče, plešući ili radeći frizure.
Da, frizure -- inzistiram na tome.
Za nas moderne,
virtuozna tehnika
se upotrebljava kako bi se stvorili imaginarni svjetovi
u fikciji i filmovima,
kako bi se izrazile emocije
s glazbom, slikanjem i plesom.
Ali još uvijek,
jedno fundamentalno svojstvo
naših predaka opstaje
u našim estetskim žudnjama:
ljepota koju pronalazimo
jest vješta izvedba
Od Lascauxa do Louvrea
i Carnegie Halla,
ljudska bića
imaju stalno urođenu sklonost
za virtuozno prikazivanje umjetnosti.
Pronalazimo ljepotu
u nečemu što se dobro napravi.
Sljedeći puta kada prođete pored izloga draguljarnice
koja pokazuje prelijepo odrezani
kamen u obliku suze,
nemojte biti toliko sigurni
da vam samo kultura govori
kako je taj bliješteći dragulj prelijep.
Vaši daleki preci su voljeli taj oblik
i pronašli ljepotu u vještini koja ga je oblikovala,
čak prije
dok su mogli pretvoriti svoju ljubav u riječi.
Je li ljepota u očima promatrača?
Ne, duboko je u našim umovima.
To je dar, prenesen inteligentnom vještinom
i bogatim emocionalnim životima
naših najdavnijih predaka.
Naša snažna reakcija na slike
na ekspresiju emocija u umjetnosti
na ljepotu glazbe na noćnom nebu
bit će s nama i našim nasljednicima
dokle god ljudska rasa postoji.
Hvala vam.
(Pljesak)