Kada su Gandhija jednom upitali za komentar o europskoj civilizaciji,
Odgovorio je dosjetkom: "Bila bi to jako dobra ideja".
Kada nas danas upitaju o našim stavovima o
Europskoj uniji, mislim da možemo odgovoriti na sličan način.
Kakva bi to sjajna ideja bila, samo kad bi je mogli realizirati.
Ujedinjena samo u imenu,
Europska unija je danas, bojim se,
u procesu dezintegracije.
S predanosti i odlučnosti kolonije termita,
koja izjeda temelje,
uskoro neće ostati ništa osim prazne ljušture,
kako bi nas podsjetila na uzvišen ideal, koji je nekada bila Europska unija.
U romanima Agathe Christie,
kada čitatelj naiđe na, u prologu, na skupinu likova,
obično iz više klase, koji se okupljaju u nekakvom dvorcu,
čitatelj zna što da očekuje, niz ubojstava.
Slično, danas kada čujemo da se naši europski političari sastaju
znamo što očekivati, komediju pogrešaka
upakiranu u trijumfalnu retoriku,
koja će se vrlo uskoro pokazati kao ništa drugo nego
opasno i štetno blebetanje.
Griješiti je ljudski.
Ali, za spektakularno uprskati,
treba nam elita, sastavljena od premijera,
predsjednika, ministara, aparatčika, "opinion makera"
koji su odlučni u tome da se ne suoče
sustavno s krizom sustava.
Barem sada imamo dovoljno dokaza
koji čine svo takvo poricanje neoprostivim.
Čovječanstvo nije jako često iznenadilo samo sebe, no, ipak,
uspjelo mu je to dvaput u prošlosti.
Jednom 1929. i onda ponovno, u skorije vrijeme, 2008.
Godina 1929. nas je trebala naučiti vrlo jednostavnu dvostruku lekciju.
Prvo, da je prva žrtva takve krize zajednička valuta.
Tada je to bio zlatni standard, danas je to euro.
Druga žrtva je, dakako, istina i civiliziranost.
Jedna takva užasna kriza pogodi svijet.
Hobsijanski rat svih protiv svih je pušten na čovječanstvo koje ništa ne sumnja
i prva žrtva je naša sposobnost da prepoznamo krizu sustava
u kojoj se nalazimo, kao krizu sustava.
I, stoga, učini nas nesposobnima za prihvaćanje naše odgovornosti
za barem dio te krize.
Trileri počinju s nekim lukavim detektivom koji razotkriva
jednog po jednog sumnjivog lika.
Ali dobri trileri, tvrdim,
ne završavaju s razotkrivanjem počinitelja.
Oni idu korak dalje.
Dostižu bitan trenutak
u kojem lukavi detektiv slučajno razotkriva sebe.
Uznevjeren, zuri u vlastiti lik u ogledalu.
Kriza ima sličan efekt na sve nas.
Naše maske padaju.
Beskrupulozni bankari, besadržajni političari,
uroćeni poduzetnici, cinični akademici,
nekritični građani, svi bivaju razotkriveni,
ali, kako njihove maske padaju, utučenost postaje opća.
U međuvremenu, ljudski gubici se gomilaju i
jedini način na koji ih možemo objasniti
i mjeriti ih je putem brojanja izgubljenih generacija.
Vrijeme je za transformaciju Europe i za transformiranje sebe u tom procesu.
Medicinska profesija je tek nedavno
uspjela spasiti više ljudi no što ih je ubila.
Sve do otprilike 1920-ih godina, bolest je bila poželjnija od lijeka.
Slično i sada s krizom eura,
naši europski vođe koriste
ono što nazivam otrovnim lijekom.
Toksična spašavanja, besmislen asketizam.
Kako bi spasili sustav eura, stvorili smo valutnu uniju
koja nije nikada bila zamišljena, nikad konsturirana da izdrži
katastrofu iz 2008.,
udarne valove tog velikog potresa.
Podigli smo skelu
koja, umjesto da čuva zgradu od urušavanja,
vrši dodatni pritisak na nju.
Stvorili smo taj Europski fond za financijsku stabilnost
ili nestabilnost
i oblikovali smo ga.
Kreirali smo ga po uzoru na neslavne derivate Lehman Brothers-a.
Bilo je to kao da smo uzeli dva
kamena i vezali ih jedan za drugi uzicom,
u nadi da će spremno plutati.
Rezultat je, naravno, nekontrolirana dezintegracija
koju doživljavamo.
Do sada, većina je ljudi ovo shvatila.
Tako, sada imamo novi Jeruzalem o kojem se raspravlja.
Dolazi u obliku takozvane "federalne opcije".
Dobronamjerni Europljani i neki prijatelji iz područja federalizma
recitiraju tu litaniju federalnih koncepata, ideja, sugestija.
Nabrojat ću vam samo neke.
Slušamo o važnosti stvaranja fiskalne ili transferne unije u Europi,
ili uspostave federalne blagajne,
davanju novom Levijatanu, novom ekonomskom caru
moći da vlada nad svima nama sa željeznom šakom i izaziva naše strahopoštovanje.
Ono o čemu slušamo je centralizirano upravljanje nacionalnom imovinom,
poglavito grčkog tipa.
Zakoni o nacionalnom suverenitetu
kao cijena koju moramo platiti za tu fiskalnu uniju
i, dakako, užasavajuće promjene sporazuma
koje moraju proći 27 parlamenata i/ili glasačkih tijela.
Tvrdim da je ovo i neizvedivo i nepoželjno.
Zašto neizvedivo?
Jer je - i ovo je poruka federalistima -
najgori neprijatelj federalizma u ovom trenutku on sam.
A razlog zbog kojeg to kažem je to što,
ako krenemo u smjeru federalizma,
kriza će nas sigurno prestići.
Trčat će brže od nas.
A ako promjene sporazuma budu trajale dulje od sloma eura,
ostat će nam samo tinjajući nered
u kojem neće ostati ničega što bi mogli federalno ujediniti.
Ali, postoji i drugi razlog zašto ova federalna opcija mora biti zanemarena,
a to je to što, ako su Sjedinjene europske države dobra ideja,
nisu ideja koja bi trebala biti potraćena i podvedena
pod kontekst pokušaja rješavanja trenutne krize.
Dozvolite da se izrazim jako jednostavno. Federalna opcija će biti moguća
samo jednom kad kriza završi, a ne kao protuotrov za krizu.
Bit ćemo sposobni za federaciju i dostojni nje
kada kao europsku možemo zamisliti budućnost
u kojoj će Grci i Nijemci
glasati za grčke i njemačke političare kako bi nas oni predstavljali.
Moći ćemo stvoriti dostojnu federalnu Europu samo kad
budemo mogli zamisliti situaciju u kojoj su naše nacionalne vojske
raspuštene i spojene u zajedničke europske obrambene snage.
Moći ćemo sastaviti dostojnu federaciju samo kada
budemo mogli zamisliti situaciju u kojoj su naša stajališta vrednovana,
unutar Europe, na osnovi njihovih zasluga i isključivo zasluga,
ono što su stari Atenjani nazivali "isigoria."
Umjesto da sudimo o onome što netko govori
na osnovi toga tko je on, kojim naglaskom govori,
iz koje zemlje dolazi,
te konačno, na simboličkoj, ali jako značajnoj razini,
dozvolite mi da kažem, bit ćemo sposobni za pravu federaciju
kada budemo mogli kao Europljani odlučiti što ćemo tiskati na naše novčanice eura.
Umjesto ovih apstraktnih mostova i vrata koji simboliziraju jednu stvar,
našu nesposobnost da se složimo oko zajedničkih simbola.
Tako, ako sam u pravu da novi Jeruzalem nije zaista novi Jeruzalem,
i da predlaže neizvedivu i nepoželjnu ideju,
koja će također voditi ka nekontroliranoj dezintegraciji,
koja je onda alternativa?
Dozvolite mi da vam predložim da bi se, prije no što se složimo oko
alternative, možda trebali složiti oko zajedničkih
principa koji bi trebali upravljati našom budućnosti.
Ovi se budući principi mogu činiti kontradiktornima,
ali mogu biti usklađeni,
a, ako ne mogu, onda nemamo budućnost.
Dozvolite mi da vam dam primjere.
Jedan princip je da bismo trebali okončati savršeno podijeljenu Europu
koju smo kreirali u Maastrichtu kako bi mogli uvesti euro,
dok, istodobno, jačamo nacionalni suverenitet
i osnažujemo nacionalnu odgovornost unutar tog modela.
Sljedeći set.
Prekinimo pseudo-solidarnost
koja je nametnuta Nizozemcima i Nijemcima
kako bi se spašavali, tobože spašavali, Grci i Irci.
Zaustavimo besmislen aksetizam koji samo pogoršava dužničku krizu.
Ignorirajmo sve ponude za otkup duga koje neće upaliti,
ali, istovremeno, integrirajmo investicije i menadžment naših problema
kao što su postojeći dug i bankovni gubici.
Na ovo referiram kao na decentraliziranu europeizaciju,
pa dozvolite da se poslužim akronimom.
Dostojna Europa. (Decent Europe)
Europeizirati što?
Slobodna carstva.
Treba nam menadžment postojećeg duga na razini Europe.
Treba nam menadžment bankarskog sektora
koji je u kolapsu svugdje oko nas,
i treba nam europeizirana politika investicija.
Kako da to učinimo bez promjena sporazuma i federacije?
Već imamo postojeće institucije u Europi
i svakoj od njih može biti dodijeljen neki od ovih zadataka.
Neću ulaziti u to.
Ovo nije ni mjesto ni vrijeme.
Drugdje možete vidjeti više o ovom prijedlogu.
Sve što želim sada je pružiti vam dojam
o tome koja je cijela svrha ovoga.
Decentralizirana Europa stvara okolnosti u kojima će
nacionalni suverenitet i nacionalna odgovornost
biti ojačane.
Jer ako integriramo te tri sfere u Europi,
postojeći dug, banke i protok investicija,
onda na nacionalnoj razini
svaka država članica može imati izbalansiran budžet
i naučiti živjeti unutar njega,
te, također, biti osnažena unutar ovih granica
kako bi koristila potpuni nacionalni suverenitet.
Predstavljam vam ovaj prijedlog za Dostojnu Europu
kao preduvjet buduće federacije,
koju sam već ranije spomenuo i neću je više spominjati.
Dozvolite mi da završim tako da vas podsjetim na mit,
prema kojem je Sibila iz Kume
ponudila Tarkviniju Oholom, tadašnjem kralju Rima,
devet knjiga mudrosti po cijeni koju je Tarkvinije smatrao pretjeranom
i, stoga, odbio ponudu.
Sibila je, kao što svi znate, počela paliti jedan po jedan od tih svezaka,
sve dok Tarkvinije nije popustio i pristao platiti prvotnu visoku cijenu
za preostala tri sveska.
Dozvolite da kažem da europska kriza slijedi Sibilinu strategiju.
Problem je to što naši europski vođe nastavljaju odbijati
i, prema tome, postoji opasnost
da dozvole da naše zajedničko naslijeđe u potpunosti izgori.
Decentralizirana europeizacija nudi Europi priliku
da sačuva posljednje tri knjige mudrosti ili nečeg ekvivalentnog.
Nudi nam priliku da uvedemo u novu eru
u kojoj Europljani, sjeverni i južni,
zapadni i istočni, mogu gledati jedni druge u oči
i u njima vidjeti i prepoznati partnere.
Ako propustimo ovu šansu,
onda će Europa povući čitav planet
u glib dostojan prezira, po treći put u stotinu godina.
Naša je dužnost i sveobuhvatna obveza da to spriječimo.
Hvala vam.
(Aplauz)