(Aplauz)
Hvala najlepše.
Imam nekoliko slika,
i govoriću malo o tome
na koji način uspevam da radim to što radim.
Sve ove kuće sagrađene su
70 do 80 posto od recikliranog materijala,
od stvari koje su bile na putu za uništavanje, deponiju, spaljivanje.
Sve je to već bilo otišlo.
Ovo je prva kuća koju sam sagradio.
Ova dupla ulazna vrata sa nadvratnikom od tri okna,
bila su na putu za deponiju.
Ovde imam jednu malu kulu.
A ovi ukrasi ovde na konzolama --
evo ovde --
to su hikori orasi.
A ovi ukrasi ovde,
to su kokošija jaja.
Naravno, prvo doručkujete,
pa onda napunite ljusku Bondo masom i obojite je i prikucate,
i tako dobijete arhitektonski ukras za tili čas.
Ovo je pogled unutra.
Ovde se vidi nadvratnik sa tri okna
sa lučnim prozorima --
svakako arhitektonski antikvitet
na putu za deponiju.
Verovatno samo okov vredi 200 dolara.
Sve u kuhinji je od upotrebljenih stvari.
Evo šporeta O'Keefe i Merritt iz 1952 godine,
ako volite da kuvate – odličan šporet.
Ovuda se penje ka kuli.
Dobio sam ovo stepenište za 20 dolara,
Uključujući tu i dostavu na plac.
(Smeh)
Onda, kada pogledate naviše u kupoli,
vidite da ima izbočina i rupa i delova koji vise.
Ako bi vam takve stvari upropastile život,
onda ne bi trebalo da živite ovde.
(Smeh)
Ovo služi za odlaganje prljavog veša.
A ovo ovde je kalup za cipele.
A ovo su one stvari od kovanog gvožđa koje viđate po antikvarnicama.
Tako sam uzeo jednu od njih,
i napravio jednu jednostavnu napravu
kada stanete na kalup za cipele
vrata se otvaraju i prljav veš pada dole.
Ako ste dovoljno pametni pada pravo u korpu koja stoji na veš-mašini.
Ako niste, pada u wc-šolju.
(Smeh)
Ovo je kada koju sam napravio
od odbačenih dasaka.
Prvo sam napravio ovu ivicu
a onda lepio i zakucavao do ravnog dela,
podupro je i okrenuo,
pa napravio profile na ovoj strani.
To je kada za dvoje.
Na kraju krajeva, nije to samo pitanje higijene,
nego ima mogućnosti i za rekreaciju.
(Smeh)
Onda ova slavina
ona je od drveta biljke Maclura pomifera.
Izgleda pomalo falusno,
ali, na kraju krajeva, ipak je to kupatilo.
(Smeh)
Ovo je kuća koja se zasniva na Badvajzer limenci.
Ne izgleda kao limenka piva,
ali je uticaj u dizajnu nepogrešiv.
Motiv sa ječmom i hmeljom pojavljuje se na strehama,
Zupčasta šara je potekla direktno od boja na limenci,
crvene, bele, plave i srebrne.
Ove konzolice dole ispod strehe
iste su kao i na crtežu na limenci.
Samo sam ubacio limenku u kopir-mašinu
i nastavio da uvećavam dok nisam dobio veličinu koja mi odgovara.
Onda, na limenci piše:
"Ovo je čuveno Budweiser pivo, mi ne znamo za drugo pivo, bla bla bla."
Mi smo to promenili i napisali: "Ovo je čuvena Budweiser kuća."
"Mi ne znamo za drugu kuću," i tako dalje.
A ovo je brava. To je graničnik sa struga iz 1930-ih,
opasne mašine za obradu drveta.
Dali su mi graničnik ali mi nisu dali i strug,
tako da smo od toga napravili bravu.
To će sprečiti slonove da uđu, to vam garantujem.
Jasno je naravno da u međuvremenu nismo imali problema sa slonovima.
(Smeh)
Tuš kabina bi trebalo da izgleda kao čaša piva.
Imamo mehuriće koji se penju gore, do vrha sa kvrgavim pločicama.
Gde da nađete kvrgave pločice? Nigde, naravno.
Ali ja dobijam dosta wc-šolja; samo treba da razbijete šolju čekićem,
I eto vam kvrgavih pločica.
A ova slavina je
slavina za točenje piva.
(Smeh)
Ovo staklo
je isto ono staklo
koje ćete naći na svakim ulaznim vratima srednje klase u Americi.
Dosadilo nam je to staklo; postalo je kliše.
Tako da, ako ga stavite na ulazna vrata, kreacija vam je propala.
Zato ga ostavite na neko drugo mesto.
To je lepo staklo.
Ali ako ga stavite na ulazna vrata,
ljudi će reći: "Aha, pokušavate njih da imitirate, ali nije vam uspelo."
Zato ga ne stavljajte tamo.
Još jedno kupatilo na spratu.
Ova svetiljka je ista ona svetiljka koja stoji
u svakom foajeu srednje klase u Americi.
Ne stavljajte je u foaje.
Stavite je u tuš kabinu ili u plakar.
Ali ne u foaje.
Onda mi je neko poklonio bide, tako da kupatilo ima i bide.
(Smeh)
Ova kućica ovde,
ove grane su napravljene od drveta biljke Maclura pomifera
ove slike će se vrteti
dok ja pričam.
Da biste radili ono što ja radim,
morate da razumete
kako nastaje otpad u građevinskoj industriji.
Naše kuće postale su potrošna roba,
i ja ću malo pričati o tome.
Ali osnovni uzrok stvaranja otpada verovatno je deo naše DNK.
Ljudskim bićima potrebna je doslednost
zbog aperceptivne mase.
Šta to znači?
To znači da svaki naš opažaj
mora da se uporedi sa njemu sličnim opažajem od ranije,
u suprotnom nemamo kontinuitet
i postajemo blago dezorijentisani.
Pokazaću vam nešto što nikada ranije niste videli.
Aaaa, to je mobilni telefon.
Ali baš ovaj niste nikada ranije videli.
Ono što radite
jeste poređenje obrasca strukturnih odlika
a onda prođete kroz svoju bazu podataka – drrrrr, mobilni telefon.
Aha, da, to je mobilni telefon.
Ako bih ga zagrizao,
rekli biste: "Čekaj malo.
Nije to mobilni telefon.
To je onaj novi čokoladni mobilni telefon.”
(Smeh)
I morali biste da napravite novu kategoriju,
nešto između mobilnih telefona i čokolade.
Na taj način mi obrađujemo podatke.
Kada to prevedete na građevinsku industriju
ako imamo zid od stakla i jedno od stakala je naprslo,
odmah pomislimo: "Uh, to je polomljeno. Treba da se popravi.
Bacićemo da niko više ne može da ga koristi i da ugradimo novo."
Jer to je ono što se radi sa naprslim staklima.
Bez obzira na to što to nema uticaja na naše živote.
To samo protrese taj očekivani obrazac
i jedinstvo strukturalnih karakteristika.
Ali, ako bismo uzeli omanji čekić,
i dodali naprsline na sve ostale prozore,
(Smeh)
imali bismo novi obrazac.
Jer geštalt psihologija naglašava prepoznavanje obrasca,
pre delova koji sačinjavaju celinu.
Onda ćemo pomisliti: "A, baš je to lepo."
Time se služim svaki dan.
Ponavljanje stvara obrazac.
Ako imam stotinu komada ovoga ili onoga,
uopšte nije važno šta su "ovo" ili "ono."
Ako mogu da ponovim bilo šta, imam mogućnost da stvorim obrazac,
od hikori oraha, kokošijih jaja, delića slomljenog stakla, granja.
Nevažno je od čega.
To prouzrokuje gomilu otpada u građevinskoj industriji.
Drugo, negde oko 1885. Fridrih Niče
napisao je knjigu “Rođenje tragedije.”
I u njoj je rekao
da kulture imaju tendenciju da osciliraju između dve različite perspektive.
S jedne strane imamo apolonsku perpektivu,
koja je veoma čvrsta i unapred osmišljena
i intelektualizovana i savršena.
Na drugom kraju spektra imamo dionizijsku perspektivu,
koja je sklonija strastima i intuiciji,
koja toleriše organsku teksturu ili ljudski gest.
Način na koji bi apolonski tip ličnosti uzeo sliku
ili okačio sliku,
je da uzme teodolit
i laser i vaservagu i mikrometar.
"Važi dušo, pomeri je hiljaditi deo inča ulevo.
To je mesto gde hoćemo sliku. Bravo. Savršeno."
Zasnovana na preciznoj horizontali, tačnom pravom uglu i centriranju.
Dionizijski tip ličnosti
uzme sliku i kaže…
(Smeh)
U tome je razlika.
Ja ističem nesavršenost.
Ističem organski process --
Džon Djui tačno u centru.
Apolonski način razmišljanja stvara gomile otpada.
Ako nešto nije savršeno,
ako ne odgovara savršeno unapred zamišljenom modelu, pravac đubre.
"O ne, ogrebotina, za đubre.
O ne - ovo, o ne - ono. Deponija, deponija, deponija."
Treće, moguće je tvrditi -
da je industrijska revolucija počela još za vreme renesanse
sa usponom humanizma
a onda se zahuktala negde u vreme francuske revolucije.
Do sredine 19. veka u punom je procvatu.
I tako smo dobili džidža-bidže i stvarčice
i spravice koje mogu da rade sve
što smo, do tog trenutka,
morali da radimo ručno.
Tako sada imamo standardizovane materijale.
Drveće ne raste u dimenzijama pet puta 10 centimetara
i 1,6m, 3m i 3,6 metara u visinu.
Mi stvaramo gomile otpada.
A iako se prilično dobro snalaze
u šumama,
trudeći se da iskoriste sav otpad od proizvodnje -
sa OSB pločama i ivericom i tako dalje --
ali ne pomaže
da se bude odgovoran u trenutku kada se drvo seče u šumi
ako potrošači rasipnički upotrebljavaju drvo u trenutku kada ga koriste,
a to je ono što se događa.
I tako ako nešto nije standardno,
"O ne, pravac đubre. O ne, ovo ili ono. O ne, iskrivljeno je."
Ako kupite dasku od 5x10 i ona nije ravna,
možete da je vratite.
"O, žao mi je, gospodine. Donećemo vam ravnu."
Ja upotrebljavam i ističem sve te iskrivljene stvari,
jer ponavljanje stvara obrazac,
i to je dionizijska perspektiva.
Četvrto,
rad je neproporcionalno skuplji od materijala.
To je naprosto mit.
Evo jedne priče: o Džimu Tulu, jednom od momaka koje sam obučavao.
Rekao sam mu: "Džime, vreme je.
Našao sam ti posao nadzornika za ekipu stolara. Vreme je da odeš."
"Den, mislim da još nisam spreman."
"Džime, vreme je. Ovo ti je šansa."
I tako smo počeli posao.
On je dolazio sa metarskom trakom,
preturao po gomili za otpad, tražeći materijal za nadvratnik -
to je daska koja se stavlja iznad vrata -
misleći da će oduševiti svog šefa – tako smo ga mi učili.
Ali poslovođa je prišao i rekao: "Šta to radiš?"
"Samo tražim nešto za nadvratnik,"
očekujući da bude pohvaljen.
Ali on je rekao: "Ne, ne.
Ne plaćam te da preturaš po đubretu. Vraćaj se na posao."
A on je bio dovoljno priseban da kaže,
“Znate, da me plaćate 300 dolara na sat,
razumeo bih kako to možete da kažete,
ali u ovim okolnostima, ja vam štedim pet dolara svakog minuta.
Izračunajte sami."
(Smeh)
"Bravo Tul. Od sada, pretražite prvo ovu gomilu."
A ironično je da on baš nije imao mnogo veze sa matematikom.
(Smeh)
Ali ponekad dobijete pristup kontrolnoj sobi,
i onda možete malo da brljate sa dugmićima.
I to se tamo i dogodilo.
Peto, možda i posle 2500 godina
Platon i dalje utiče na nas svojom idejom o idealnim formama.
On je rekao da u svojoj tintari
imamo savršenu ideju onoga što želimo,
i da primoravamo prirodne resurse da se tome prilagode.
Svi u glavi imamo savršenu kuću,
američki san, a to je kuća --
kuća snova.
Problem je što ne možemo da je priuštimo.
I zato imamo nešto što liči na američki san,
a to je montažna kuća.
Eto načina da se upropasti planeta.
Za njih je hipoteka kao za pokretnu imovinu
Baš kao i za nameštaj, ili automobil.
Napišete ček i vrednost istog trenutka pada za 30 procenata.
Posle godinu dana ne možete da dobijete osiguranje za sve što imate unutra,
Već samo za 70 posto.
Električni kablovi su im tipično veličine 14.
U tome nema ničeg lošeg,
sem ako ih ne opterećujete za veličinu 12,
a upravo se to dešava.
Ispuštaju toliko formaldehida
da je donešen federalni zakon
kojim se kupci montažnih kuća
upozoravaju na to koliko su formaldehidi opasni po atmosferu.
Zar je moguće da smo do te mere glupi?
Zidovi su ovolicki.
Cela stvar ima statičku otpornost kukuruza.
(Smeh)
"Mislio sam da je Palm Harbor Vilidž tamo preko."
"A, ne, ne. Sinoć je duvao vetar.
Tako da ga više nema."
(Smeh)
I kada počnu da propadaju, šta se sa njima radi?
Sve to,
taj apolonski, platonski model,
na tome se zasniva građevinska industrija,
i postoji nekoliko stvari koje to pogoršavaju.
Jedna je da svi stručnjaci,
sve zanatlije, prodavci,
inspektori, inženjeri, arhitekte
svi oni razmišljaju na taj način.
A onda to povratno utiče i na potrošača
koji zahteva isti model.
To je proročanstvo koje obistinjava samo sebe.
Ne možemo da ga izbegnemo.
Onda dolaze marketing i reklama.
"Ohoo. Ooohohohoho."
Kupujemo stvari za koje nismo ni znali da nam trebaju.
Treba samo da pogledamo
šta je jedna kompanija uradila sa gaziranim sokom od šljiva.
Odvratno.
(Smeh)
Ali znate šta su oni uradili?
Dodali su metaforu u sve to i rekli: "Ja pijem Dr. Pepper…"
I ne prođe mnogo a mi ločemo more toga,
milijarde litara.
Čak u njemu nema ni pravih šljiva - ne pomaže u redovnom pražnjenju.
(Smeh)
To pogoršava stvari.
A uvuku nas u takve stvari dok si rekao keks.
Onda je čovek po imenu Žan Pol Sartr napisao knjigu
pod naslovom “Biće i ništavilo.”
Brzo se čita.
Možete da je preletite za jedno dve godine,
ako čitate osam sati dnevno.
U toj knjizi govorio je o podeljenom sopstvu.
Rekao je da se ljudska bića drugačije ponašaju kada znaju da su sama
nego kada znaju da ima još nekog.
Ako jedem špagete, a znam da sam sam,
mogu da jedem kao divljak.
Mogu da brišem usta rukavom – dok je salveta na stolu,
da žvaćem sa otvorenim ustima, da mljackam,
da se češem gde god hoću.
(Smeh)
Ali čim neko uđe,
počinjem sa: "O, tu mi je kapnuo sos."
Salveta je preko kolena, jedem u malim zalogajima,
zatvaram usta dok žvaćem i nema češanja.
Ono što radim
jeste da ispunjavam vaša očekivanja
o tome kako bi trebalo da živim svoj život.
Ja osećam ta očekivanja,
i prilagođavam im se,
i živim svoj život u skladu sa onim što očekujete da radim.
To se dešava i u građevinskoj industriji.
Zato nam sva naselja izgledaju isto.
Ponekad čak imamo
razna formalizovana očekivanja što se tiče ponašanja.
Kladim se da vam se sve cipele slažu.
Naravno, svi na to pristajemo,
a kada se radi o naseljima zatvorenog tipa,
imamo formalizovano očekivanje
od asocijacije investitora.
Ti ljudi su ponekad nacisti,
jao jao.
To pogoršava i produžava ovaj model.
Poslednja stvar je društvenost.
Ljudska bića su društvena vrsta.
Volimo da provodimo vreme u grupama,
baš kao i antilope, kao i lavovi.
Antilope se ne druže sa lavovima
jer lavovi jedu antilope.
I ljudska bića su takva.
Radimo ono što radi grupa
sa kojom pokušavamo da se identifikujemo.
To se dosta primećuje u srednjim školama.
Ta deca rade po celo leto,
ubiju se od posla,
da bi mogli sebi da priušte
farmerke nekog poznatog dizajnera,
tako da otprilike u septembru
mogu da ušetaju i kažu:
"Danas sam važan.
Gle, pogledaj, ne diraj moje dizajnirane farmerke.
Vidim da ti nemaš dizajnirane farmerke.
Ti nisi jedan od zgodnih ljudi.
Vidiš, ja sam jedan od zgodnih. Vidiš mi farmerke?"
Samo to je dovoljan razlog da se uvedu uniforme.
A to se dešava i u građevinskoj industriji.
Pobrkali smo
Maslovljevu hijerarhiju potreba pomalo.
Na dnu
imamo osnovne potrebe -
zaklon, odeću, hranu, vodu, parenje i tako dalje.
Drugo, sigurnost. Treće, veze.
Četvrto, status, samopoštovanje – to je taština.
A mi uzimamo taštinu i premeštamo je ovde dole.
I tako završimo
sa odlukama donetim iz nadmenosti
i onda ne možemo da platimo ratu kredita,
ne možemo sebi da dozvolimo ni da jedemo išta osim pasulja.
To znači da je naše stanovanje
postalo roba
i potrebno je imati petlju
da se zaroni u te primalne,
zastrašujuće delove našeg bića
i donese sopstvena odluka
i da se od stanovanja ne pravi roba,
već nešto što vri iz iskonskih izvora.
Za to treba imati petlju,
i, dođavola, ponekad i pogrešite.
Ali to je u redu.
Ako ne podnosite neuspeh,
onda ne možete ovako da postupite.
Ja stalno doživljavam neuspeh, svakoga dana,
doživeo sam neke ogromne neuspehe, verujte mi,
velike, javne, ponižavajuće,
posramljujuće neuspehe.
Svi upiru prstom i smeju se,
i kažu: "Probao je to već peti put i opet nije uspelo.
Kakav moron."
U početku, izvođači dođu i kažu:
"Dene, ti si jedan slatki zeka,
ali znaš, ovo prosto neće moći.
Zašto ne uradiš ovo i zašto ne uradiš ono?"
A vaš instinkt je da odgovorite:
"A zašto ti malo ne odeš u peršun."
Ali to ne kažete,
jer su to ljudi koji su vam ciljna grupa.
I tako, ono što smo uradili -
a to se ne odnosi samo na stanovanje;
nego i na odevanje i hranu
naše saobraćajne potrebe, našu energiju -
mi se pomalo širimo.
I kada povremeno dospem u medije,
javljaju mi se ljudi iz celog sveta.
Možda smo mi izmislili neumerenost,
ali problem sa otpadom
postoji u celom svetu.
U nevolji smo.
Iako ja ne nosim pojas sa mecima preko ramena
i crvenu maramu oko glave,
ali jasno je da smo u nevolji.
Ono što treba da uradimo jeste
da se ponovo povežemo
sa onim zaista iskonskim delom sebe
i donesemo neke odluke
i kažemo: "Znaš, mislim da bih voleo
da stavim policu za diskove preko onog zida tamo.
Šta misliš draga?"
Ako ne valja, skloniš je.
Treba da se iznova povežemo sa onim što zaista jesmo,
a to je zaista uzbudljivo.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)