(Potlesk)
Mockrát děkuju.
Chci vám ukázat pár fotek
a povědět vám,
jak dělám to, co dělám.
Všechny tyto domy jsou ze 70–80 %
z recyklovaných materiálů
původně určených k mulčování, spálení nebo na skládku.
Zkrátka z odpadu.
Tohle je můj první dům.
Tyhle vchodové dveře s trojitým světlíkem
měly přijít na zavážku.
Je tam malá věžička.
A tyhle výčnělky na opěrných trámech…
… tady…
… to jsou hikorové ořechy.
A tyhle knoflíky –
to jsou vajíčka.
Napřed si je dáte k snídani,
pak skořápky naplníte tmelem, natřete, připevníte
a máte z nich architektonický prvek.
Snadno a rychle.
Tady máme interiér
s pohledem na trojitý světlík
a obloukové prosklení dveří.
Tahle starožitnost
měla skončit na smetišti.
Jenom zámek má hodnotu asi 200 dolarů.
Před skládkou jsem zachránil celou kuchyň.
Je tam zachovalý sporák z roku 1952,
skvělý kousek, jestli rádi vaříte.
Tady vystupujeme do věžičky.
Schodiště mě stálo 20 dolarů
včetně dopravy.
(Smích)
Při pohledu do věžičky
si všimněte vypouklin, výdutí a prohlubní.
Jestli to někomu vadí,
asi by tu neměl bydlet.
(Smích)
Tohle je díra na prádlo
a u ní ševcovské kopyto.
Tyhle věci seženete ve starožitnictví.
Jedno jsem měl,
tak jsem si s ním trochu pohrál.
Stačí sešlápnout kopyto,
víko se zvedne a prádlo jen hodíte dolů.
Když budete šikovní, prádlo přistane v koši přímo na pračce.
Když ne, skončí v záchodové míse.
(Smích)
Tuhle vanu jsem vyrobil
z dřevěných destiček.
Začal jsem u okraje
a postupně je připevňoval do roviny.
Připevnil jsem podpěry a otočil ji.
Pak jsem na téhle straně udělal dva profily.
Je to vana pro dva.
Nakonec nejde jen o hygienu,
můžete se tu i rekreovat.
(Smích)
Tady ten kohoutek
je ze dřeva maklury.
Připomíná trochu penis,
ale co, vždyť jsme v koupelně.
(Smích)
Tenhle dům je inspirovaný plechovkou Budweiser.
Nevypadá jako plechovka od piva,
ale designová předloha je zcela zřejmá.
U okapů jsou plastiky ječmene.
Obklady jsou v barvách plechovky: červené, bílé, modré a stříbrné.
Krakorce pod okapy představují
ten malý obrázek na plechovce.
Prostě jsem okopíroval plechovku
a obrázek zvětšil, jak jsem potřeboval.
Na plechovce se píše:
„Toto je slavné pivo Budweiser. Žádné jiné pivo bla, bla, bla.“
To jsme upravili: „Toto je slavný dům Budweiser.
Žádný jiný dům…“ a tak dál.
Tenhle zámek byl původně vložka do soustruhu,
takového hrozivého stroje na opracování dřeva.
Dali mi tu vložku, ale bez soustruhu,
tak je z ní zámek.
Ten odolá i stádu slonů.
Na mou duši, ještě přes něj neprošel žádný slon.
(Smích)
Sprcha imituje sklenici piva.
Máme tam bublinky a nahoře zvlněné kachličky jako pěnu.
Kde vzít zvlněné kachličky? Ty neseženete.
Seženete záchodovou mísu. Tu rozbijete kladivem
a máte zvlněné kachličky.
No a ten kohoutek,
to je pípa.
(Smích)
Tuhle tabuli skla
uvidíte ve dveřích
každého amerického měšťáckého domu.
Je to fakt okoukaný.
Ve dveřích je to designový propadák.
Takže dveře ne. Dejte ji jinam.
Je to pěkná tabule.
Ale dejte ji do dveří a lidi řeknou:
„Tys chtěl být jako oni, to ti moc nevyšlo.“
Takže dveře ne.
Další koupelna, v patře.
Tuhle lampu opět najdete
v každé měšťácké vstupní hale.
Tak ji nedávejte do haly,
ale do koupelny nebo komory,
ale ne do haly.
Někdo mi dal bidet, takže tam je i bidet.
(Smích)
Tenhle domek...
Zábradlí jsou z větví maklury.
Fotky se budou dál střídat
a já zatím budu mluvit.
Abyste mohli dělat to co já,
musíte pochopit,
jak se ve stavebnictví plýtvá.
Bydlení se stalo komoditou.
O tom dnes budu mluvit,
ale primární důvod plýtvání máme zakódovaný v DNA.
Lidé mají potřebu konzistence
ve všem, co vnímají.
Co to znamená?
Že každý náš vjem
musí odpovídat něčemu, co už známe,
jinak postrádáme spojitost
a jsme z toho zmatení.
Ukážu vám předmět, který jste nikdy neviděli.
Ha, je to mobil.
Ale tenhle jste nikdy dřív neviděli.
Děje se to,
že zkoumáte strukturální prvky, jejich vzor,
a procházíte svou databázi... cink, mobil.
Ha, je to mobil.
Kdybych si do něj kousl,
řekli byste: „Tak moment,
to není mobil.
To je ten nový čokomobil.“
(Smích)
A museli byste vytvořit novou kategorii,
mezi mobily a čokoládou.
Takhle zpracováváme informace.
A můžeme to aplikovat i na stavebnictví.
Praskne nám tabulka skla
a řekneme si: „Jéje, musíme ji opravit.
Vyhoďme ji, ať se už nedá použít, a dejme tam novou.“
To se přece s prasklým sklem dělá.
Nevadí, že náš život nijak nenarušuje.
Stačí, že narušuje zavedený vzor
a jednotnou strukturu.
Kdybychom však vzali kladivo
a rozpraskali všechny ostatní tabulky,
měli bychom vzor nový.
Gestaltismus totiž nadřazuje význam vzoru jako celku
nad jeho jednotlivé části.
Takže si řekneme: „To je fakt pěkný.“
Z toho vycházím denně.
Opakování vytváří vzor.
Když mám stovku toho a stovku tamtoho,
nehraje roli, co přesně to a tamto je.
Cokoliv, co můžu opakovat, mi umožní vytvořit vzor.
Ať to jsou ořechy, vejce, úlomky skla nebo větve.
Je to jedno.
Takhle se tedy ve stavebnictví plýtvá.
Kolem roku 1885 napsal Friedrich Nietzsche
knihu s názvem „Zrození tragédie“.
Tam napsal,
že každá kultura se rozhoduje mezi dvěma principy.
Jedním je princip apollinský,
který je zřetelný, promyšlený,
staví na intelektu
a dokonalosti.
Na druhé straně je princip dionýský,
který je více o vášni a intuici,
respektuje organičnost a lidský projev.
Když apollinský člověk fotí
nebo chce pověsit obraz,
vytáhne nivelační přístroj
laserovou vodováhu a mikrometr.
„Zlato, ještě setinu milimetru doleva.
Přesně tam. Skvělé.“
Podle pravítka, na středu a v pravém úhlu.
Dionýský typ člověka
vezme obraz a udělá...
(Smích)
V tom je ten rozdíl.
Já pracuji s nedokonalostí,
s organickými procesy.
Jsem pragmatik.
Apollinský způsob myšlení vede k ohromnému plýtvání.
Když něco není dokonalé,
není to přesně podle našich představ, šup s tím do popelnice.
Škrábanec? Do popelnice s tím.
Nelíbí se nám to či ono. Další a další odpad.
Další problém…
Průmyslová revoluce začala v renesanci
s nástupem humanismu,
pak se dál rozvíjela v době Velké francouzské revoluce.
Asi v půlce 19. století dosáhla plného rozkvětu.
A tak jsme vymysleli spoustu udělátek
a nesmyslů, které zvládnou všechno,
co jsme do té doby
museli dělat ručně.
Máme teď standardizované materiály.
Jenže stromy nerostou 5x10 centimetrů
a do výšky 2,5 a 3 metry.
Takže produkujeme tuny odpadu.
Přímo v lese vlastně odvádějí
celkem dobrou práci,
když se snaží zpracovat vedlejší produkty.
Vyrábějí OSB desky, dřevotřískové desky a tak dál.
Tohle zodpovědné chování
při zpracování dřeva v lese je však k ničemu,
když jím pak spotřebitelé nakonec stejně plýtvají.
A právě to se děje.
Když něco není podle šablony,
do popelnice s tím. Je to třeba ohnuté.
Když koupíte desku 5x10 cm a není rovná,
můžete ji vrátit.
„Velice se omlouváme. Samozřejmě vám ji vyměníme.“
Všechny ty zdeformované věci používám,
protože opakování vytváří vzor,
a takhle funguje dionýský princip.
Dalším problémem je,
že práce je neúměrně dražší než materiál.
Jenže to je výmysl.
Řeknu vám příběh o Jimu Tullesovi, kterého jsem školil.
Říkám mu: „Jime, je to tu.
Mám pro tebe práci stavbyvedoucího. Přišel tvůj čas.“
„Dane, myslím, že na to ještě nemám.“
„Jime, jsi připravenej.“
Bác a měl kšeft.
Chodil okolo se svinovacím metrem,
prohrabával hromadu s odpadem a hledal něco na záhlaví,
které přijde nad dveře.
Myslel, že tím udělá dojem. Tak jsme ho to učili.
Přijde k němu šéf a ptá se: „Co to děláš?“
„Jen hledám něco na záhlaví.“
A čeká na slova chvály.
„Neplatím tě, aby ses hrabal v odpadu. Zpátky do práce.“
A Jim mu na to řekl:
„Víte, kdybyste mi platil
300 dolarů na hodinu,
tak bych to chápal,
ale zrovna teď vám ušetřím pět dolarů za minutu.
Jen si to spočítejte.“
(Smích)
„Dobrá práce, Tullesi. Od teď všichni napřed projdete tuhle hromadu.“
Ironií je, že mu počty nikdy moc nešly.
(Smích)
Občas dostanete příležitost něco ovlivnit
a je dobré toho využít.
A právě to Jim udělal.
Další věc je, že i po 2 500 letech
jsme ovlivnění Platónovou ideou dokonalé formy.
Tvrdil, že v hlavě máme
dokonalou představu toho, co chceme,
a k jejímu naplnění využíváme zdroje našeho prostředí.
Takže všichni máme v hlavě dokonalý dům.
Americký sen – dům.
Dům snů.
Jenže si ho nemůžeme dovolit.
Tak si pořídíme náhražku toho snu,
mobilní dům.
A problém je na světě.
Je to úvěr na bydlení,
na domácnost, na auto.
Vypíšete šek a v minutě ztratí 30 % svojí hodnoty.
Po roce bydlení si ani nepojistíte všechno vybavení,
musí stačit 70 %.
Běžně se používají 15ampérové kabely.
Žádný problém,
pokud do nich nepustíte 20 ampér.
A to se děje.
Z mobilních domů
se odpařuje formaldehyd,
před čímž potenciální zájemce
o mobilní domy varuje i stát.
To jsme opravdu tak tupí?
Stěny jsou takhle tenké.
Jejich konstrukční vlastnosti jsou srovnatelné s obilím.
(Smích)
„Tady někde má být Palm Harbor.“
„Včera se jim tam prohnal vítr.
Srovnal je se zemí.“
(Smích)
Když se takhle rozpadnou, co s nimi?
Všechno tohle,
apollinský a platónský model,
je základem stavebního průmyslu.
A několik věcí to ještě zhoršuje.
Jednak všichni odborníci,
obchodníci, prodejci,
revizoři, konstruktéři, architekti…
… všichni takhle přemýšlejí.
A přenáší se to i na spotřebitele,
který vyžaduje stejný model.
Je to začarovaný kruh a není cesty ven.
Pak přichází na řadu marketing.
„Hú. Húúúú.“
Kupujeme si věci, co nepotřebujeme.
Stačí se podívat,
co dokázali udělat se švestkovou limonádou.
Takový hnus.
(Smích)
Ale oni ji ozvláštnili jistým image.
„Piju Dr. Pepper…“
A než se nadějeme, lijeme ji do sebe ve velkém,
tisíce litrů.
Přitom ani není ze švestek. Ani nepůsobí na zažívání.
(Smích)
Pro pána, spíš to zhoršuje.
A už v tom lítáme, ani nemrkneme.
Jean-Paul Sartre napsal knihu
s názvem „Bytí a nicota“.
Taková oddechovka.
Prolítnete to tak za dva roky,
když budete číst rychle.
Píše tam o rozpolceném já.
Tvrdí, že lidé se chovají jinak, když jsou sami
a když vědí, že je někdo sleduje.
Když jím špagety a jsem sám,
můžu jíst jako čuně,
utřít si pusu do rukávu, ubrousku se ani nedotknu,
žvýkat s otevřenou pusou, mlaskat,
škrábat se kde chci.
(Smích)
Ale jakmile vejdete...
„Jejda. Trocha omáčky.“
Ubrousek na klíně, malá sousta,
zavřená pusa, žádné škrabání.
Dělám to,
abych splnil vaši představu o tom,
jak bych měl žít.
Cítím to očekávání,
a tak ho plním
a žiju podle toho, jak vy si to představujete.
A stejné je to ve stavebnictví.
Proto všechny naše parcely vypadají stejně.
Někdy jsou naše očekávání
kulturně podmíněná.
Určitě máte všichni sladěné i boty.
Propadneme tomu všichni.
V rámci rezidenčních komunit
máme očekávání
vůči sdružení vlastníků.
To jsou někdy pěkní náckové,
pro pána.
To tenhle problém zhoršuje a zvětšuje.
Poslední problém je stádovitost.
Lidé jsou společenští tvorové.
Rádi se sdružujeme
stejně jako pakoně nebo lvi.
Ale pakoně se nedruží se lvy,
protože by je lvi sežrali.
A lidé jsou stejní.
Děláme to, co skupina,
ke které chceme patřit.
Znáte to ze střední.
Ty děti celé léto pracují,
dřou se,
aby si mohly koupit
značkové džíny.
A v září potom
nakráčejí do školy…
„Jsem děsně důležitej.
Bacha, mám značkový džíny.
Že ty takový nemáš?
Nepatříš k těm lepším lidem.
Zato já jo. Vidíš, jaký mám džíny?“
A hned máme důvod pro uniformy.
A stejně to je ve stavebnictví.
Nepatrně
jsme popletli Maslowovu
pyramidu potřeb.
Základnu tvoří
základní potřeby:
přístřeší, oděv, strava, voda, páření atd.
Potom bezpečí. Potom vztahy.
A nahoře postavení a seberealizace. Tedy marnivost.
My marnivost přesouváme dolů.
A tak děláme
marnotratná rozhodnutí
a naše hypotéka je nad naše možnosti.
K jídlu si nemůžeme dovolit nic lepšího než fazole.
Bydlení se stalo
komoditou.
A chce to kuráž
naslouchat svým pravěkým
vnitřním pudům,
rozhodovat se podle sebe
a nedělat ze svého domu produkt,
ale něco, co vzejde z našeho vnitřního popudu.
To chce kuráž
a občas prostě neuspějete.
To je v pořádku.
Když vás neúspěch zničí,
tak to nejde.
Já selhávám každý den,
někdy jsou to pořádný držkopády,
veřejné, ponižující,
trapné neúspěchy.
Lidi si ukazují a smějí se:
„Zkoušel to už popáté a pořád nic.
To je ale blb.“
Na začátku za vámi chodí a říkají:
„Dane, ty jsi takovej rošťák.
Víš, ale tohle nebude fungovat.
Proč neuděláš tohle a proč neuděláš tamto?“
A vy si říkáte:
„Proč si netrhneš nohou?“
Ale neřeknete to nahlas,
protože ty lidi chcete zaujmout.
To, co děláme…
a není to jen v bydlení.
Týká se to oblečení, jídla,
dopravy, energie…
Trochu se roztahujeme.
Když se má práce objeví v novinách,
píšou mi lidé z celého světa.
Možná jsme vynálezci přebytku,
ale plýtvání je problémem
na celém světě.
Máme problém.
Nenosím přes hruď nábojové pásy
ani červený šátek,
ale zjevně máme problém.
A je potřeba,
abychom znovu nalezli
své pravěké vnitřní pudy
a rozhodovali se.
„Chtěl bych si vytapetovat
zeď CDčkama.
Co ty na to, zlato?“
Vždycky je můžete sundat.
Musíme zjistit, kdo opravdu jsme,
a to je velké dobrodružství.
Děkuji vám.
(Potlesk)