היי, אני אנדראה גיבסון וזה השיר שלי "התזונאית."
התזונאית אמרה שאני צריכה לאכול ירקות שורש
היא אמרה שאם אצליח לבלוע 13 לפתות ביום
אהיה מקורקעת,
מושרשת.
אמרה שראשי לא יתעופף למקום בו החשכה נמצאת.
הפסיכיאטרית אמרה לי שליבי נושא משקל רב מדי
אמרה שעבור עשרים דולר היא תגיד לי מה לעשות
נתתי לה עשרים, והיא אמרה
"תפסיקי לדאוג חמודה, את תמצאי גבר טוב בקרוב."
הפסיכותרפיסטית הראשונה אמרה שאני צריכה לבלות 3 שעות ביום בישיבה בארון חשוך
עם עיניים סגורות ואוזניי אטומות.
ניסיתי את זה אבל לא יכולתי להפסיק לחשוב
על כמה הומואי זה לשבת בתוך ארון.
היוגי אמר לי למתוח הכל חוץ מהאמת,
אמר להתמקד על הנשיפות,
אמר שכולם מוצאים את האושר
אם הם יכולים יותר לדאוג למה הם יכולים לתת ממה שהם יכולים לקבל.
הרוקח אמר קלונופין, למיקטיל, ליתיום, זאנקס.
הרופא אמר שתרופה אנטי פסיכוטית אולי תעזור לי לשכוח מה הטראומה אמרה
הטראומה אמרה אל תכתבי את השיר הזה.
אף אחד לא רוצה לשמוע אותך בוכה על היגון שבתוך עצמותיך.
אבל עצמותיי אמרו
"טיילר קלמנטי צלל לתוך נהר ההדסון משוכנע שהוא בודד לגמרי."
עצמותיי אמרו "תכתבי את השיר."
לאור המנורה.
חושבת על קרקעית הנהר.
לנברשת הגורל שלכם תלויה על שארית חוט.
לכל יום שאתם לא יכולים לצאת מהמיטה.
למרכז המטרה של פרק כף היד
לכל מי שאי פעם רצה למות.
נאמר לי לפעמים, שהדבר הכי מרפא שאנחנו יכולים לעשות -
זה להזכיר לעצמנו שוב ושוב ושוב
שאנשים אחרים גם מרגישים את זה
המחר שהגיע והלך
וזה לא נעשה טוב יותר
כשכמעט סיימתם לכתוב את המכתב לאמכם
שאומר "אני נשבעת שניסיתי"
אבל כשחשבתי שהגעתי לקרקעית, היא החלה להכות חזרה
אין חבורות כמו החבורות שהבדידות בועטת בעמוד השדרה שלכם
אז תנו לי להגיד לכם
אני יודעת שיש ימים שזה נראה כאילו כל העולם רוקד ברחובות
כשאתם מתמוטטים כמו הדלתות של הבניינים שנשדדו
אתם לא לבד ותוהים מי יורשע בפשע של להתעקש
שתמשיכו להעמיס את היגון שלכם לתא הבושה
אתם לא חלשים רק בגלל שלבכם מרגיש כה כבד
מעולם לא פגשתי לב כבד שלא היה תא טלפון עם גלימה אדומה בתוכו
כמה אנשים לעולם לא יבינו את סוג כוח העל שנדרש
לכמה אנשים רק כדי לצאת החוצה
לפעמים אני יודעת שחיוכיי נראה כמו המרזב של בית מט ליפול
אבל ידיי תמיד מחזיקות חזק את חוט המשיכה של האמונה
חיים יכולים להיות עשירים כמו אדמה
ליצור מזון מרקבון
להפוך פצע לדרך מהירה
לאסוף אותי במשאית עם המדבקה שאומרת
"זו לא מידה של בריאות להיות מותאמים לחברה חולה"
מעולם לא בטחתי באף אחד עם הקשת המתוחה של עמוד השדרה שלי
בדרך בה אני בוטחת באלה שמתפרקים בגרון
צועקים לדופק שלהם למצוא את הלחימה לפעום
ארבעה לילות לפני שטיילר קלמנטי קפץ מגשר ג'ורג' וושינגטון
ישבתי בחדר מלון בעירי
חישבתי בדיוק מה אני צריכה לבלוע כדי להחזיק בקבוק של כדורי שינה בקיבה
מה שאני יודעת על לחיות זה שהכאב הוא אף פעם לא רק שלנו
כל פעם שכואב לי אני יודעת שהכאב הוא הד
אז אני ממשיכה להקשיב לרגע בו היגון הופך לחלון
כשאני יכולה לראות מה שלא יכולתי לראות לפני כן,
דרך הזכוכית של החלומות הכי שבורים שלי,
צפיתי בסביון מאבד את דעתו ברוח
וכשהוא עשה זאת, הוא פיזר אלפי זרעים.
אז בפעם הבאה שאני אומרת לכם כמה בקלות אני יוצאת מעורי,
אל תנסו להחזיר אותי פנימה
רק אמרו הנה אנחנו יחד בחלון כואבים שהכל ישתפר
אבל יודעים שיש סיכוי שלבנו רק שפשפו את הברכיים
בידיעה שיש סיכוי שהיום הכי גרוע עדיין לא הגיע
תנו לי להגיד לכם עכשיו לתעוד, אני עדיין אהיה פה
אבקש מהעולם לרקוד, אפילו אם הוא ימשיך לדרוך על רגלי הקדושות
אתם - אתם תשארו איתי פה, בסדר?
אתם תשארו פה איתי.
תעלו את התפישה שלכם נגד החשכה המרה
הכמיהה הבוהקת שלכם
אגרופי האבדון המבריקים שלכם
חברים
אם הדבר היחיד שנרוויח מלהשאר זה אחד את השני,
אלוהים זה הרבה
אלוהים זה מספיק
אלוהים זה כל כך הרבה לאור לתת
כל אחד מאיתנו שומר על גבו של האחר לוחש שוב ושוב ושוב
"תחיו"