Krisztus előtt 479-ben, amikor perzsa katonák
ostromolták a görög Potidaea városát,
az apály a szokásosnál jóval alacsonyabb volt,
kényelmes útvonalat nyitva a támadáshoz.
Ez azonban nem a szerencse volt.
Még mielőtt félúthoz értek volna,
a víz sosem látott magasságú
hullámmal tért vissza,
elmosva a támadók hadát.
A Potidaea-i emberek azt hitték,
Poseidon haragja védte meg őket.
De ami valójában megmentette őket,
ugyanaz a jelenség lehetett, ami sok másokat elpusztított,
egy cunami (szökőár).
Bár a cunami rendszerint árhullámként ismert,
valójában nincs köze a Hold és a Nap közti tömegvonzás
által okozott árapály-jelenséghez.
A cunami sok szempontból a hagyományos
hullámok nagyobb változata.
Van csúcsa és völgye,
de nem mozgó víztömeg,
hanem az energia terjedése a víz közvetítésével.
A különbség az energia eredetében van.
A szokásos hullámok esetében ez a szél.
Mivel az csak a felszínre hat,
a hullámok sebessége és mérete korlátozott.
A cunamit ellenben víz alatti eredetű
energia okozza,
vulkanikus kitörés,
tenger alatti földcsuszamlás,
vagy rendszerint
egy földrengés az óceán fenekén,
amelyet a Föld tektonikus lemezeinek
elmozdulása idéz elő,
hatalmas energiákat kibocsájtva a vízbe.
Ez az energia feljut a felszínig,
elmozdítja a vizet és megemeli
a normál terngerszint fölé,
de a gravitáció visszarántja,
amitől vízszintesen terjedő energiáhullámok keletkeznek.
Létrejön a cunami,
800 km/h -t meghaladó sebességgel haladva.
A cunamit nagyon nehéz észrevenni
amíg távol van a parttól, mivel
a mozgás a víz teljes mélységében történik.
De mikor eléri a sekély vizet,
"hullámmorajlás" lép fel. [wave shoaling]
Mivel itt kevesebb a víz, amin át mozoghat,
a még mindig rengeteg energia összpontosul.
A hullám sebessége lecsökken, közben
magassága akár 30 méterig emelkedhet.
A cunami kifejezés
japánul "kikötői hullámot" jelent,
abból ered, hogy csak a partok
közelében vehető észre.
Ha a hullám völgye éri el hamarabb a partot,
a víz a szokásosnál jobban visszahúzódik
a hullámverés előtt, ami veszélyesen megtévesztő lehet.
Az ár nem csak a partközeli embereket mossa el,
de épületeket és fákat rombolhat le akár másfél km-re a parttól,
főleg az alacsonyabb területeken.
Ha ez nem lenne elég,
a víz ezután visszavonul,
magával sodorva a friss törmeléket,
bármit, bárkit aki szerencsétlenül
az útjába akad.
A 2004-es Indiai-óceáni szökőár volt
a történelem egyik legpusztítóbb természeti katasztrófája
ami több, mint 200,000 ember életét követelte.
Hogyan tudjuk tehát megvédeni magunkat
a természet ezen pusztító erejével szemben?
Néhol megpróbálták megállítani
a cunamit védőgátakkal, zsilipekkel,
és csatornákkal elvezetni a vizet.
Ezek azonban nem mindig hatásosak.
2011-ben egy cunami átlépte a japán
Fukushima Atomerőmű árvízvédelmi falát és
18.000 ember életét követelő nukleáris
katasztrófát okozott
Ezért számos tudós és közéleti személy a
korai észlelésre koncentrál,
a víz alatti nyomás és szeizmikus aktivitás figyelemmel kísérésével,
és a gyors figyelmeztetéshez szükséges
globális rendszer kiépítésével
Ha túl erős a természet ahhoz, hogy megállítsuk,
a legbiztosabb kitérni az útjából.