Искам да затворите очите си
и да си представите, че стоите
пред външната врата на къщата си.
Спомнете си цвета на вратата,
материала, от който е направена.
Сега си представете множество дебели нудисти на велосипеди.
Те участват в състезание за голи велосипедисти
и се насочват право към външната ви врата.
Искам наистина да си представите това.
Те натискат педалите усилено, те са потни,
нещата им подскачат много.
Блъскат се право във външната врата на къщата ви.
Велосипеди хвърчат навсякъде, колела се въртят около вас,
спици се приземяват на странни места.
Минете през прага на вратата
във фоайето, коридор или каквото имате
и се насладете на качеството на осветлението.
Светлината свети върху Куки монстер.
Куки монстер ви маха
от своето място върху жълтокафяв кон.
Това е говорещ кон.
Можете да почувствате синята му кожа да гъделичка носа ви.
Можете да помиришете овесените сладки, които той е на път да хвърли в устата си.
Минете покрай него. Минете покрай него и отидете в дневната.
В дневната, пълна с въображаеми канали,
си представете Бритни Спиърс.
Тя е оскъдно облечена, танцува върху масата ви за кафе,
и пее: "Удари ме, бейби още веднъж".
След това ме последвайте в кухнята.
В кухнята ви, подът е павиран с жълт тухлен път
и от печката, към вас идват
Дороти, Консервеният човек,
Плашилото и Лъвът от "Вълшебникът от Оз",
хванати под ръка, подскачайки право към вас.
Добре. Отворете очите си.
Искам да ви разкажа за едно много странно състезание,
което се провежда всяка пролет в Ню Йорк Сити.
Нарича се Шампионат за памет в Съединените щати.
Трябваше да отразя това състезание преди няколко години,
като научен журналист,
като очаквах, че ще бъде
като Супербоул на учени.
Това беше множество от мъже и няколко жени,
които много се различаваха по възраст и хигиена.
(Смях)
Те запаметяваха стотици произволни числа,
след като са ги видяли само веднъж.
Те запаметяваха имената на дузини и дузини, и дузини непознати.
Запаметяваха цели стихотворения само за няколко минути.
Те се състезаваха, за да видят, кой може да запомни
най-бързо редът на разбъркана колода карти.
Чувствах се, като че ли това беше невероятно.
Тези хора трябва да са изроди на природата.
Започнах да говоря с някои от състезателите.
Този мъж се нарича Ед Кук,
който е дошъл от Англия
и има един от най-тренираните мозъци.
Казах му: "Ед, кога осъзна,
че си учен?"
Ед отговори: "Не съм учен.
Всъщност, имам просто средна памет.
Всеки, който се състезава в това съревнование,
ще ви каже, че има просто средна памет.
Всички се тренирахме
да изпълним тези чудотворни подвизи на паметта,
като използвахме набор от древни техники,
техники, изобретени преди 2 500 години в Гърция,
същите техники, които е използвал Сисеро,
за да запомни речите си
и които средновековните учени са използвали, за да запомнят цели книги."
Казах: "Уа. Защо никога преди не съм чувал за това?"
Стояхме извън залата за състезание
и Ед, който е чудесен, блестящ,
но и малко ексцентричен Англичанин,
ми отговори: "Джош, ти си американски журналист.
Познаваш ли Бритни Спиърс?"
Попитах: "Какво? Не. Защо?"
"Защото наистина искам да науча Бритни Спиърс
как да запаметява реда на разбъркана колода карти
по националната телевизия на САЩ.
Ще докажа на света, че всеки може да направи това."
(Смях)
Казах: "Е, аз не съм Бритни Спиърс,
но може би можеш да ме научиш.
Искам да кажа, че трябва да започнеш от някъде, нали?"
Това беше началото на много странното ми пътешествие.
Прекарах по-голямата част от следващата година
не само тренирайки паметта си,
но и като я изследвах,
опитвайки се да разбера как работи
защо понякога не работи
и какъв може да бъде потенциала й.
Срещнах се с много интересни хора.
Това е мъж, наречен Е. П..
Той има амнезия и има, вероятно,
най-лошата памет в света.
Паметта му беше толкова лоша,
че той дори не помнеше, че е имал проблем със запаметяването,
което е удивително.
Той беше невероятно трагичен човек,
но той ни предоставяше прозорец в степента
на която нашите спомени, ни правят тези които сме.
Другият край на спектъра: срещнах този човек.
Това е Ким Пийк.
Той беше прототипът на героя на Дъстин Хофман във филма "Рейнмен".
Прекарахме заедно един следобед
в обществената библиотека в Солт лейк сити, запаметявайки телефонни указатели,
което беше страхотно.
(Смях)
Върнах се и прочетох всички монографии за паметта,
монографии, написани преди повече от 2 000 години
на латински, в древността,
и след това по-късно в Средновековието.
Научих цял куп интересни неща.
Едно наистина интересно нещо, което научих,
беше, че някога
идеята да имате тренирана, дисциплинирана, култивирана памет
не е била толкова чужда, колкото ни изглежда днес.
Някога хората са инвестирали в паметта си,
усърдно са я усъвършенствали.
През последните няколко хилядолетия
сме изобретили много технологии -
от азбуката, до свитъка,
до кодекса, печатницата, фотографията,
компютъра, смарт телефона -
които са направили все по-лесно и по-лесно
да екстернализираме паметта си,
за нас да извлечем по същество
фундаменталния човешки капацитет.
Тези технологии са направили възможен съвременния ни свят,
но също така са ни променили.
Те са ни променили в културен аспект
и ще се съглася, че са ни променили когнитивно.
Почти нямаме нужда да запомняме,
понякога изглежда, че сме забравили как да запомняме.
В едно от най-затънтените места на Земята,
където все още може да намерите хора, жадни за тази идея
на тренирана, дисциплинирана, култивирана памет,
е това единствено по рода си състезание за запаметяване.
В действителност, то не е единствено по рода си,
такива състезания се провеждат навсякъде по света.
Бях очарован, исках да разбера, как тези хора го правят.
Преди няколко години, група изследователи в Юнивърсити колидж в Лондон
изследваха много шампиони по запаметяване.
Те искаха да знаят:
Имат ли тези хора мозък,
който се различава структурно, анатомически от мозъка на останалите хора.
Отговорът беше не.
Те по-умни ли са от останалите хора?
Те им дадоха множесво когнитивни тестове
и отговорът беше не.
Все пак, имаше една наистина интересна разлика
между мозъка на шампионите по запаметяване
и контролните лица, с които ги сравняваха.
Когато поставиха тези хора в fMRI машина,
сканираха мозъка им,
докато те запаметяваха числа и лица на хора и картини на снежинки,
откриха, че шампионите по запаметяване
осветяват различни части от мозъка,
отколкото останалите хора.
Трябва да се отбележи, че те използваха или изглежда, че използваха,
част от мозъка, който е свързан с пространствената памет и навигацията.
Защо? Има ли нещо, което всички ние можем да научим от това?
Спортът за състезателно запаметяване
се ръководи от вид състезание за власт,
където всяка година някой се появява
с нов начин за запаметяване на повече неща по-бързо
и след това останалите трябва да го догонят.
Това е приятеля ми, Бен Придмор,
три пъти световен шампион по запаметяване.
На масата пред него
има 36 разбъркани колоди карти,
които той ще се опита да запомни за един час,
като използва техника, която той е измислил и сам я е усъвършенствал.
Той е използвал подобна техника,
за да запамети точния ред
на 4140 произволни двоични числа
за половин час.
Да.
Докато има много начини
за запаметяване на неща в тези състезания,
всичко, всички техники, които са използвани,
безусловно се свеждат до концепция,
която психолозите наричат сложно кодиране.
Това е добре илюстрирано от чудесен парадокс,
познат като Бейкър/парадокса на хлебаря,
който е следния:
Ако кажа на двама души да запомнят една и съща дума,
ако ви кажа:
"Запомнете, че има човек на име Бейкър."
Това е името му.
И ви кажа: "Запомнете, че има човек, който е хлебар."
И идвам при вас малко по-късно,
и казвам: "Помните ли тази дума,
която ви казах преди малко?
Помните ли, коя беше?"
Човекът, на когото беше казано, че неговото име е Бейкър,
е по-малко вероятно да запомни думата,
отколкото човекът, на когото е казано, че работата му е хлебар.
Една и съща дума, различна степен на запомняне; това е странно.
Какво става тук?
Името Бейкър не значи нищо за вас.
То е напълно откъснато
от всички други мисли, които минават през главата ви.
Но съществителното хлебар,
знаем хлебари.
Хлебарите носят смешни бели шапки.
Хлебарите имат брашно по ръцете си.
Хлебарите миришат хубаво, когато се върнат в къщи от работа.
Може би дори познаваме някой хлебар.
Когато чуем тази дума за пръв път,
започваме да я свързваме с асоциации,
които улесняват да си я спомним по-късно.
Цялото изкуство, което се осъществява
в тези състезаания за запаметяване
и цялото изкуство за запомняне по-добре на неща в ежедневието,
е измисляне на начини да преобразуваме главната буква Б Бейкърс
в малка буква б хлебари -
да вземем информация, която липсва в контекста,
в същността, в значението
и да я преобразуваме по някакъв начин,
така че да означава нещо
в светлината на всички други неща, които са в съзнанието ви.
Една от по-сложните техники за правене на това
датира от преди 2 500 години в Древна Гърция.
Тя стана известна като дворец на запомняне.
Историята е следната:
Имало поет на име Симонидис,
който присъствал на банкет.
Той бил нает на тържеството,
защото тогава, ако сте искали да имате наистина страхотно тържество,
няма да наемете Ди Джей, а ще наемете поет.
Той застава, казва стихотворението си наизуст, излиза през вратата
и в момента, когато прави това, банкетната зала се срутва,
убивайки всички вътре.
Не само просто убива всички,
обезобразява телата до неузнаваемост.
Никой не може да каже кой е бил там,
никой не може да каже къде са седяли.
Телата не могат да бъдат погребани както трябва.
Това е една трагедия, която е част от друга.
Симонидис, който стои отвън,
единственият жив в цялата трагедия,
затваря очи и си представя,
с очите на съзнанието си,
той може да види къде е седял всеки от гостите, присъствали на тържеството.
Взима роднините за ръка
и води всеки от тях до неговите близки, които са убити.
Това, което Симонидис си представил в този момент,
е нещо, което, мисля, че всички знаем интуитивно,
което е, че колкото и зле
да запомняме имена и телефонни номера
и дума по дума инструкциите, дадени ни от колеги,
имаме наистина изключителна визуална и пространствена памет.
Ако ви помоля да преброите първите 10 думи
от историята за Симонидис, която туку що ви разказах,
обзалагам се, че ще ви бъде трудно.
Ще се обзаложа,
че ако ви помоля да си спомните,
кой седи на гърба на говорящия жълтокафяв кон
във фоайето ви,
ще си спомните.
Идеята за двореца на паметта
е да създаде тази постройка в съзнанието ви
и да я населите с образи
на нещата, които искате да запомните -
колкото по-луд, по-странен,
по-смешен, по-мръсен, по-миризлив е образът,
толкова по-трудно ще го забравите.
Това е съвет, който датира от преди повече от 2 000 години,
от най-ранните латински договори за запомняне.
Как работи той?
Да кажем, че сте били поканени
на централната сцена на TED, за да произнесете реч
и искате да я кажете наизуст,
и искате да я произнесете по начинът, по който Сисеро би го направил,
ако е бил поканен на TEDхРим преди 2 000 години.
Това, което можете да направите,
е да си представите, че сте пред външната врата на къщата си.
Представяте си някакъв
абсолютно луд, смешен, незабравим образ,
за да ви напомня, че първото нищо, за което искате да говорите,
е това много странно състезание.
След това отивате в къщата си
и виждате образ на Куки монстер
на гърба на Мистър Ед.
Това ще ви напомни,
че искате да представите приятеля си Ед Кук.
След това виждате образ на Бритни Спиърс,
което ви напомня за този смешен анекдот, който искате да кажете.
Влизате в кухнята
и четвъртата тема, за която ще говорите
е това странно пътешествие, на което отидохте за една година
и няколко ваши приятели, ще ви помогнат да си го припомните.
Ето как римските оратори са запомняли речите си -
не дума по дума, което просто ще ви измъчи,
а тема по тема.
Всъщност, фразата "заглавно изречение",
идва от гръцката дума "топос",
която означава "място".
Това е знак,
от времето, когато хората са говорели за ораторство и риторика
с тези видове пространствени термини.
Фразата "на първо място",
е точно като първото място в двореца на запомнянето ви.
Мисля, че това е завладяващо,
и аз наистина му се отдадох.
Отидох на още няколко от тези състезания за запаметяване.
Имах идеята, че мога да напиша нещо повече
за тази субкултура на състезатели, които запаметяват.
Но имаше проблем.
Проблемът беше, че състезанието за запаметяване
е патологично скучно събитие.
(Смях)
Наистина, това е като множество от хора, които седят и гледат SAT.
Искам да кажа, че най-драматично става,
когато някой започне да масажира слепоочията си.
Журналист съм и трябва да пиша за нещо.
Знам, че невероятни неща се случват в съзнанието на тези хора,
но нямам достъп до това.
Осъзнах, че ако трябва да разкажа тази история,
трябва малко да походя с техните обувки.
Започнах да се опитвам да прекарвам 15 - 20 минути
всяка сутрин, преди да прочета Ню Йорк Таймс,
просто като се опитвам да запомня нещо.
Това можеше да бъде стихотворение.
Можеха да бъдат имената от стар годишник,
който съм купил от пазара.
Открих, че беше страхотно забавно.
Никога не съм очаквал това.
Беше забавно, защото това не беше действително трениране на паметта.
Това, което правите, е че се опитвате да бъдете все по-добри и по-добри
в създаването, в мечтаенето,
в тези много абсурдни, мръсни, смешни,
и надявам се, незабравими образи в съзнанието ви.
И аз още повече навлязох.
Това съм аз, със стандартния ми екип на състезател, който запаметява.
Той представлява тапи за уши
и защитни очила, с които се маскирам,
с изключение на две малки дупки за игли,
защото разсейването е най-големия враг на състезател, който запаметява.
Отново дойдох на същото състезание, което бях отразил преди година.
Мислех, че мога да участвам в него, което беше
вид експеримент по журналистика с участие.
Мислех, че това би било хубав край на цялото ми изследване.
Проблемът беше, че експериментът се провали.
Спечелих състезанието,
което наистина не трябваше да се случва.
(Аплодисменти)
Хубаво е
да можеш да запомняш речи,
телефонни номера и списъци за пазаруване,
но в действителност това няма смисъл.
Това са само трикове.
Това са трикове, които работят,
защото се основават на няколко хубави основни принципи
за това, как мозъка ни работи.
Не трябва да създавате палати в паметта
или да запомняте колоди карти,
за да се облагодетелствате малко от това,
как мозъкът ви работи.
Често говорим за хора с голяма памет,
като че ли тя е вид вроден дар,
но това не е същността.
Голямата памет е обучена памет.
На основно ниво, запомняме, когато обръщаме внимание.
Запомняме, когато сме много ангажирани.
Запомняме, когато можем
да вземем част от информация и изживяване
и да разберем, защо то означава нещо за нас,
защо е важно, защо е цветно,
когато можем да го преобразуваме по някакъв начин,
който има смисъл
в светлината на всички други мисли, които минават през главата ни,
когато можем да преобразуваме Бейкърс в хлебари.
Дворецът на запомняне, тези техники за запомняне,
те са просто подсказки.
Всъщност, те дори не са подсказки.
Те работят, защото ви карат да работите.
Те придизвикват вид дълбочина на анализиране,
вид съзнание,
което повечето от нас не се стараят да упражнят.
Но в действителност няма подсказки.
Ето как нещата се запомнят.
Мисля, че има нещо, което искам да запомните,
това е което Е. П.,
човекът с амнезия, който не можеше дори да запомни, че има проблем с паметта,
ми остави,
което е мисълта,
че животът ни е сбор от мислите ни.
Колко сме склонни да загубим
от краткия ни живот,
като се губим в Blackberries-та си , вiPhones-те си,
като не обръщаме внимание на човека срещу нас,
който говори с нас,
като сме толкова луди, че не желаем
да анализираме дълбоко?
Научих от първа ръка,
че паметта ни има невероятни способности
на латентност.
Но ако искате да живеете запомнящ се живот,
трябва да бъдете човек,
който помни да запомня.
Благодаря ви.
(Аплодисменти)