„Declarăm război cancerului
și vom câștiga acest război până în 2015.”
Asta au declarat Congresul SUA și Institutul Național de Cancer
doar cu câțiva ani în urmă, în 2003.
Nu știu ce credeți voi, dar eu nu cred asta.
Cred că încă nu am câștigat acest război,
și nu cred că cineva de aici pune asta la îndoială.
Acum, eu voi argumenta că un motiv principal
pentru care nu câștigăm acest război
este deoarece luptăm orbește.
Voi începe prin a vă împărtăși o poveste despre un bun prieten.
Numele lui este Ehud,
acum câțiva ani a fost diagnosticat cu cancer la creier.
Și nu orice tip de cancer la creier,
ci cu una dintre cele mai mortale forme de cancer la creier.
de fapt, atât de mortal
încât doctorii i-au spus că mai are doar 12 luni,
și în timpul acestor 12 luni, ei trebuie să găsească un tratament.
Ei trebuie să găsească un leac,
iar dacă ei nu pot găsi un leac, el va muri.
Acum, veștile bune, au zis ei,
sunt că există o mare diversitate de tratamente,
dar veștile rele sunt că
pentru a spune dacă un tratament este eficient sau nu,
le ia cam 3 luni,
Așa că ei nu pot încerca multe lucruri.
Deci, Ethud merge acum la primul său tratament,
și în timpul acestui prim tratament, doar din primele zile,
mă întâlnesc cu el și îmi spune: „Adam, cred că tratamentul dă rezultate.
Cred că suntem norocoși. Ceva se întâmplă.”
Și îl întreb: „Cum ți-ai dat seama de asta, Ehud?”
Și el zice: „Păi, mă simt teribil pe dinăuntru.
Ceva trebuie să meargă acolo.
Pur și simplu trebuie să meargă.
Din păcate, 3 luni mai târziu, am primit vești, nu a mers.
Și așa Ehud merge spre al doilea tratament.
Din nou, aceeași poveste.
„Mă simt așa de rău, ceva trebuie să meargă acolo.”
Și 3 luni mai târziu, din nou avem vești rele.
Ehud merge la al treilea tratament, și apoi la al patrulea.
Și apoi, așa cum s-a prezis, Ehud moare.
Acum, când cineva foarte apropiat ție trece printr-o luptă atât de grea,
ajungi să fii copleșit de emoții.
O mulțime de lucruri se întâmplă în capul tău.
Pentru mine, era mânie.
Am fost pur și simplu mânios, cum poate fi asta cel mai bun din ce avem de oferit?
Și am început să caut mai mult despre asta.
Se pare că nu a primit ce-i mai bun de la medici.
Nu este maximum din ce puteau oferi pacienților cu cancer în general.
De fapt nu stăm chiar așa de bine cu niciun fel de cancer.
Am ales una din acele statistici,
și sunt sigur că unii dintre voi au văzut acele statistici înainte.
Asta vă va arăta câți pacienți au murit de cancer,
în acest caz femei din SUA,
chiar din 1930.
Veți observa că nu sunt atât de multe lucruri care s-au schimbat.
Rămâne o problemă uriașă.
Veți vedea câteva schimbări, totuși.
Vedeți cancerul de plămâni, de exemplu, în creștere.
Mulțumesc, țigărilor.
Și veți vedea de asemenea, cancerul la stomac
odată a fost unul dintre cele mai ucigătoare dintre toate cancerele,
este eliminat esențial.
Acum, de ce e așa? Știe cineva, apropo?
De ce umanitatea nu mai e lovită de cancerul la stomac?
Care a fost descoperirea medicală tehnologică uriașă
care a venit pe lume și a salvat umanitatea de cancerul la stomac?
A fost poate un nou medicament sau un diagnostic mai bun?
Voi aveți dreptate, da.
Este invenția frigiderului
și faptul că nu mai mâncăm cărnuri stricate.
Așa că cel mai bun lucru care ni s-a întâmplat
în lumea medicală în cercetarea cancerului
este faptul că a fost inventat frigiderul.
(Râsete)
Și așa, da, știu.
Nu ne descurcăm așa de bine aici.
Nu vreau să minimalizez progresul
și tot ce a fost făcut până acum în cercetarea cancerului.
Uitați-vă, există mai bine de 50 de ani de cercetări bune asupra cancerului
care au descoperit lucruri majore care ne-au învățat despre cancer.
Dar cu toate astea,
rămân de făcut multe lucruri complicate.
Încă o dată, voi susține că motivul principal
pentru care nu o ducem remarcabil de bine,
este deoarece chiar ne luptăm orbește aici.
Și aici intervine imagistica medicală.
Aici intervine munca mea personală.
Pentru a vă da o idee despre vizualizarea medicală
care e oferită azi pacienților cu cancer la creier.
sau de fapt pacienților bolnavi de orice cancer,
aruncați o privire la tomografia cu emisie de pozitroni (PET).
Haideți să vedem. Așa.
Asta este o scanare PET/CT
și ceea ce veți vedea în această scanare PET/CT
este că scanarea CT vă arătă unde sunt oasele dumneavoastră,
și scanarea PET vă arătă unde sunt tumorile.
Ceea ce puteți vedea aici
este în esență o moleculă de zahăr
căreia i s-a adăugat o mică etichetă
care ne semnalizează în afara corpului,
„Hei, aici sunt.”
Și acele molecule de zahăr sunt injectate în pacienți cu miliardele,
și ele merg prin tot corpul
căutând celule care sunt flămânde după zahăr.
Veți vedea că inima, de exemplu, se aprinde aici.
Asta deoarece inima are nevoie de mult zahăr.
Veți vedea că vezica urinară se aprinde acolo.
Și asta pentru că vezica urinară este lucrul care elimină
zahărul din corp.
Și apoi veți vedea alte câteva regiuni,
și acestea sunt de fapt tumorile.
Acum asta chiar este o tehnologie minunată.
Pentru prima dată ne-a permis să căutăm în corpul cuiva
fără să culegem fiecare dintre celule
și să le punem sub microscop,
dar, printr-un mod noninvaziv, permițându-ne să căutăm în corp
și să întrebăm: „Hei, s-a metastazat cancerul?
Unde este?”
Și scanările PET vă arată aici foarte clar
unde sunt aceste regiuni, unde este tumoarea.
La cât de miraculos ar suna asta,
din păcate, nu e atât de grozav.
Vedeți, acele mici regiuni acolo,
Puteți ghici câte celule canceroase sunt în una dintre aceste tumori?
Sunt cam 100 milioane de celule canceroase,
și lăsați-mă să mă asigur că ați auzit bine.
În fiecare din aceste mici sclipiri
pe care le vedeți pe imagine,
sunt cel puțin 100 de milioane de celule canceroase
pentru a putea fi detectate.
Acum dacă asta vi s-a părut un număr foarte mare,
da, este un număr foarte mare.
Este de fapt un număr incredibil de mare,
pentru a putea detecta ceva suficient de devreme
ca să putem face ceva semnificativ cu asta,
trebuie să culegem tumori care sunt în mărime de 1000 de celule,
și ideal doar niște celule cât mâna.
Suntem, evident, foarte departe de asta.
Vom încerca să facem un mic experiment aici.
Vă rog să vă imaginați
că sunteți chirurgi pe creier.
Și sunteți acum în sala de operații,
și aveți un pacient în fața voastră,
și sarcina voastră este să vă asigurați că tumoarea este eliminată.
Vă uitați în jos către pacient,
pielea și scalpul au fost deja îndepărtate,
și vă uitați la creier.
Tot ce știți despre pacient
e că are o tumoare de mărimea aproximativă unei mingi de golf
în lobul frontal drept al creierului.
Mai mult sau mai puțin.
Deci vă uitați în jos, și, din păcate, totul arată la fel,
deoarece țesutul cancerului și țesutul sănătos
chiar arată la fel.
Și intrați în interior cu degetul mare,
și începeți să presați puțin pe creier,
deoarece tumorile tind să fie puțin mai dure,
și apoi intrați cam așa și spuneți,
„Se pare că tumoarea este aici.”
Apoi luați bisturiul și începeți să tăiați tumoarea
bucată cu bucată.
Și cum scoateți tumora,
ajungeți la o etapă unde vă gândiți,
„Bine, am terminat. Am scos totul.”
Și la această etapă, dacă e asta --
până acum totul a sunat destul de nebunesc,
sunteți pe cale să înfruntați cea mai provocatoare decizie din viață.
Pentru că acum trebuie să decideți,
să mă opresc aici și să las acest pacient să plece,
riscând să fi lăsat niște celule canceroase
pe care pur și simplu nu am putut să le văd,
sau ar trebui să mai tai niște margini,
tipic cam un centimetru în jurul tumorii
doar ca să fiu sigur că am îndepărtat totul?
Nu e o decizie simplu de luat,
și, din păcate, asta este decizia
pe care neurochirurgii oncologi trebuie să o ia în fiecare zi,
când își văd pacienții.
Îmi amintesc de mine vorbind câtorva prieteni în laborator,
spunând: „Trebuie să existe o cale mai bună.”
Dar nu ca și cum ai spune unui amic că trebuie să fie o cale mai bună.
Pur și simplu trebuie să existe o cale mai bună.
E pur și simplu incredibil.
Și așa ne-am uitat înapoi.
Vă amintiți de acele scanări PET de care v-am zis, cu zahărul.
Am spus: „Hei, ce-ar fi dacă în loc de molecule de zahăr,
facem particule mici, mici din aur,
și hai să le programăm chimic.
Haideți să le programăm să caute celule canceroase.
Și apoi le vom injecta
cu miliardele în acești pacienți,
și le vom trimite prin tot corpul,
și pur și simplu ca agenții secreți,
să se ducă și să se plimbe prin fiecare celulă din corp
și să bată la ușa acelei celule,
și să întrebe: „Ești o celulă canceroasă sau sănătoasă?”
Dacă ești sănătoasă, mergem mai departe.
Dacă ești o celulă canceroasă, noi rămânem și strălucim
și spunem: „Hei, uită-te la noi, suntem aici.”
Și ele o vor face prin niște camere interesante
pe care le-am dezvoltat în laborator.
Și odată ce vedem asta, putem ghida neurochirurgii oncologi
să ia numai tumoarea și să lase creierul sănătos în pace.
Așa că am testat asta și chiar merge bine.
O să vă arăt un exemplu acum.
Ce vedeți aici
este imaginea unui creier de șoarece,
i-am implantat în creier
o mică tumoare.
Și această tumoare crește acum în creierul șoarecelui,
și apoi am luat un doctor și l-am rugat
să opereze șoarecele ca pe un pacient,
și să scoată bucățică cu bucățică afară tumoarea.
Și în timp ce face asta,
noi vom capta imagini să vedem unde sunt particulele de aur.
Așa că vom începe mai întâi
prin a injecta particulele de aur în acest șoarece,
și vom vedea în dreapta aici și la stânga acolo,
acea imagine de jos,
e imaginea care arată unde sunt particulele de aur.
Este bine că aceste particule de aur
au ajuns până la tumoare,
și apoi ele strălucesc și ne spun, „Hei, suntem aici. Aici e tumoarea.”
Acum putem vedea tumoarea,
dar încă nu arătăm asta medicului.
Îl rugăm pe medic să îndepărteze acum tumoarea,
și veți vedea aici că medicul a luat doar primul sfert din tumoare
și vedeți că primul sfert acum lipsește.
Doctorul a luat apoi al doilea sfert, al treilea,
și acum se pare că e toată.
Astfel la această etapă, doctorul s-a întors la noi zicând:
„Gata, am terminat. Ce vreți să fac?
Să păstrez totul așa cum este
sau vreți să mai tai niște margini?”
Și apoi noi am spus: „Stați așa.”
I-am spus doctorului: „Ați ratat acele 2 locuri,
așa că decât să luați margini uriașe împrejur,
scoateți acele regiuni mici.
Scoateți-le, și apoi să aruncăm o privire.”
Doctorul le-a îndepărtat, și iată,
cancerul a dispărut.
Acum, ceea ce e important
nu este doar că cancerul a dispărut complet
din creierul persoanei,
sau din creierul șoarecelui.
Cel mai important lucru
este că nu trebuie să luăm porțiuni uriașe de creier sănătos
în timpul procesului
Și acum chiar ne putem imagina o lume
unde medicii și chirurgii, îndepărtând tumoarea,
chiar știu cum să o scoată,
și nu va mai trebui să ghicească cu degetul mare.
De ce e extrem de important să fie luate resturile mici de tumori:
Acele resturi de tumoare, chiar dacă sunt o mână de celule,
ele vor crește,
iar tumoarea revine.
De fapt, 80-90 de procente
din operațile de cancer pe creier eșuează
din cauza acelor mici margini care au fost lăsate,
micile rămășițe de tumori care au fost lăsate acolo.
Și asta este clar foarte bine,
dar ce am vrut cu adevărat să împărtășesc este unde cred că ne îndreptăm.
În laboratorul meu din Stanford,
studenții mei și cu mine ne întrebăm la ce ar trebui să lucrăm acum?
Și mă gândesc că unde se îndreaptă imagistica medicală
este abilitatea de a privi în corpul uman
și de a vedea fiecare celulă separat.
O abilitate ca aceasta ne-ar permite
să culegem tumori foarte de timpuriu în proces,
mult înainte de 100 milioane, ca să putem face ceva cu asta.
O abilitate să vedem pe fiecare celulă ne-ar permite, de asemenea,
să punem întrebări eficiente.
Deci în laborator, noi ajungem într-un punct
unde putem să începem să punem întrebări reale celulelor,
ca, de exemplu: Răspundeți la tratamentul pe care vi-l dăm sau nu?
Deci dacă nu răspundeți, noi vom ști să stopăm tratamentul imediat,
după câteva zile de tratament, nu după 3 luni.
Și, de asemenea, pentru pacienții ca Ehud
care trec prin medicamente de chimioterapie urâte,
pentru ca ei să nu sufere
de acele oribile efecte secundare ale medicamentelor
când medicamentele, de fapt, nu îi ajută.
Să fiu sincer,
suntem destul de departe de a câștiga războiul împotriva cancerului,
să fim realiști.
Dar, cel puțin, sper
că ar trebui să fim capabili să învingem cu tehnici de imagistică mai bune
într-un mod care nu este orbesc.
Mulțumesc.
(Aplauze)