Ako ne možete da zamislite život bez čokolade,
imate sreće što niste rođeni pre XVI veka.
Do tada, čokolada je jedino postojala u Srednjoj Americi
u prilično razlčitom obliku od onog koji nam je danas poznat.
Još daleke 1900 p. n. e.
ljudi iz te regije su naučili kako da pripremaju zrnevlje
autohtonog drveta kakao.
Najraniji zapisi nam saopštavaju da su mleli zrnevlje
i mešali ga sa kukuruznom kašom i ljutim paprikama
kako bi napravili piće -
nije se radilo o opuštajućem toplom kakau,
već gorkom, okrepljujućem bućkurišu koji se izdašno penio.
A ako smatrate da danas dižemo veliku prašinu oko čokolade,
Srednjeamerikanci su nas debelo potukli.
Verovali su da je kakao nebeska hrana
koju je ljudima podario perjani zmijski kralj,
Majama poznat kao Kukulkan,
a Astecima kao Kecalkoatl.
Asteci su koristili zrna kakaa kao monetu
i pili su čokoladu na kraljevskim gozbama,
davali su je vojnicima kao nagradu za uspeh u bici
i koristili su je u ritualima.
Prvi transatlanski susret sa čokoladom se desio 1519.
kada je Ernan Kortes posetio Montezumin dvorac
u Tenočtitlanu.
Prema zabeleškama Kortesovog poručnika,
kralj je naredio da se donese 50 vrčeva napitka i da se prespu u zlatne pehare.
Kada su se kolonijalisti vratili sa isporukom čudnog novog zrnevlja,
pohotljivi izveštaji misionara o običajima kod urođenika
su mu podarili reputaciju afrodizijaka.
U početku je zbog gorkog ukusa bio podesan kao lek za oboljenja,
poput uznemirenog stomaka,
ali zasladivši je medom, šećerom ili vanilom
ubrzo je čokolada postala poslastica na španskom dvoru.
A uskoro aristokratski dom nije bio potpun bez naročite posude za čokoladu.
Moderno piće je bilo komplikovano i iziskivalo je vreme za proizvodnju
u velikim razmerama.
Proizvodnja je uključivala plantaže i uvezene robove kao radnike
u Karibima i na ostrvima blizu afričke obale.
Svet čokolade će zauvek da se promeni 1828.
kada je Konrad van Hoten iz Amsterdama predstavio presu za kakao.
Van Hotenov izum je mogao da razdvoji kakaovu prirodnu mast, iliti kakao maslac.
Ostatak ovoga je bio prah koji je mogao da se meša u pitak rastvor
ili je mogao ponovo da se meša sa kakao maslacem
kako bi se napravila čvrsta čokolada kakva nam je danas poznata.
Nedugo potom, švajcarski čokolater po imenu Danijel Peter
je dodao mleko u prahu u smesu,
izumevši time mlečnu čokoladu.
Do XX veka, čokolada više nije bila elitni luksuz,
već je postala poslastica za javnost.
Izlaženje u susret ogromnoj potražnji značilo je veći uzgoj kakaa,
koji jedino može da raste u blizini Ekvatora.
Sad, umesto da izvoze afričke robove
do južnoameričkih plantaža,
sama proizvodnja kakaa je preseljena u Zapadnu Afriku
gde Obala Slonovače obezbeđuje dve petine svetskog kakaa od 2015.
Ipak, uz rast industrije,
došlo je do užasnih kršenja ljudskih prava.
Mnoge plantaže širom Zapadne Afrike,
koje snabdevaju zapadne firme,
koriste robove i dečju radnu snagu,
procenjuje se da je više od dva miliona dece pogođeno.
Ovaj složeni problem koji opstaje
uprkos naporima velikih firmi čokolade da u partnerstvu s afričkim nacijama
umanje dečje i najamničke radne prakse.
Danas čokolada ima status u ritualima savremene kulture.
Zbog njenih kolonijalnih veza sa urođeničkim kulturama,
uz snagu marketinga,
čokolada je zadržala auru nečeg senzualnog,
dekadentnog
i zabranjenog.
Ipak, upućenost u njenu opčinjavajuću i često okrutnu istoriju,
kao i u njenu trenutnu proizvodnju,
govori nam odakle ove asocijacije potiču
i šta skrivaju.
Pa, kad razmotate sledeću tablu čokolade,
izdvojite trenutak da razmotrite da nije sve u vezi sa čokoladom slatko.