Pokud si nedokážete představit život bez čokolády,
máte štěstí, že jste se nenarodili před 16. stoletím.
Do té doby čokoláda existovala pouze v Mexiku a Střední Americe,
a to v docela jiné formě, než na jakou jsme zvyklí.
Již v roce 1900 před Kristem
se obyvatelé tohoto regionu naučili zpracovávat boby
původního kakaovníku.
Podle nejstarších záznamů se boby pomlely
a smíchaly s kukuřičnou moučkou a chilli papričkami,
a tak vznikl nápoj -
ne ale uklidňující šálek horké čokolády,
ale hořký, povzbuzující nápoj s pěnou.
A pokud jste si mysleli, že dnes z čokolády děláme vědu,
obyvatelé Mexika a Střední Ameriky nás předčili.
Domnívali se, že kakao je nebeské jídlo,
které lidem daroval bůh v podobě opeřeného hada,
který byl Mayům znám jako Kukulkán
a Aztékům jako Quetzalcóatl.
Aztékové používali kakaové boby jako platidlo
a pili čokoládu při královských hostinách,
kakaové boby dávali i vojákům jako odměnu za úspěch v boji
a používali je při rituálech.
K prvnímu transatlantickému setkání s čokoládou došlo v roce 1519,
kdy Hernán Cortés navštívil dvůr panovníka Montezuma
v Tenochtitlánu.
Jak zaznamenal Cortésův poručík,
král nechal přivézt 50 džbánů nápoje a nechal jej nalít do zlatých pohárů.
Když se kolonisté vrátili s nákladem zvláštních nových bobů,
misionáři jim dle místních zvyklostí
dali pověst afrodiziaka.
Nejprve byla hořká chuť čokolády vhodná jako lék na onemocnění,
například pro zklidnění žaludku,
ale oslazení medem, cukrem nebo vanilkou
udělalo záhy z čokolády oblíbenou pochoutku na španělském dvoře.
A brzy se žádná aristokratická domácnost neobešla bez vlastního nádobí na čokoládu.
Výroba tohoto módního nápoje ve velkém byla obtížná
a časově náročná.
Bylo nutné využívat plantáže a dovážet otroky
do Karibiku a na ostrovy u pobřeží Afriky.
Svět čokolády se navždy změnil v roce 1828,
kdy Coenraad van Houten z Amsterdamu vynalezl kakaový lis.
Van Houtenův vynález dokázal oddělit přirozený kakaový tuk čili kakaové máslo.
Díky tomu zbyl prášek, který bylo možné vmíchat do nápoje
nebo opět spojit s kakaovým máslem,
a tak vznikla pevná čokoláda, kterou známe dnes.
Nedlouho poté přidal Daniel Peter, švýcarský výrobce čokolády,
k této směsi sušené mléko,
a vynalezl tak mléčnou čokoládu.
Od 20. století již čokoláda nebyla luxusem pro elity,
ale stala se masovou záležitostí.
Uspokojení masivní poptávky vyžadovalo pěstování většího množství kakaa,
které může růst jen v blízkosti rovníku.
Nyní už afričtí otroci nejsou dopravováni
na jihoamerické kakaové plantáže,
ale samotná výroba kakaa se přesunula do západní Afriky, přičemž
Pobřeží slonoviny od roku 2015 produkuje dvě pětiny světové produkce kakaa.
Nicméně spolu s rozvojem tohoto průmyslu
docházelo k děsivému zneužívání lidských práv.
Mnoho plantáží v celé západní Africe,
které zásobují západní společnosti,
k práci využívá otroky a děti.
Odhaduje se, že se tento problém týká více než 2 milionů dětí.
Jde o složitý problém, který přetrvává
navzdory snahám hlavních čokoládoven spolupracovat s africkými národy
na omezení práce dětí a na dodržování pracovních předpisů.
Dnes našla čokoláda své místo mezi rituály naší moderní kultury.
Kvůli svému spojení s původními kulturami,
v kombinaci se sílou reklamy,
si čokoláda zachovává auru čehosi smyslného,
dekadentního
a zakázaného.
Přesto nám poznatky o její fascinující a často kruté historii,
stejně jako o její výrobě v současnosti,
napovídají, z čeho tyto asociace vycházejí
a co skrývají.
Proto, až si budete rozbalovat svou další tabulku čokolády,
uvědomte si, že ne všechno na čokoládě je sladké.