אז אני הולך לדבר על עבודה,
ספציפית מדוע נראה שאנשים לא מצליחים לעבוד במקום העבודה,
מה שמהווה סוג של בעיה שיש לכולנו.
אבל בואו ונתחיל איכשהו מההתחלה.
אז יש לנו חברות, ועמותות ואגודות צדקה,
ולכל הקבוצות האלו יש עובדים ומתנדבים מסוג כלשהו.
והם מצפים מאנשים אלה
שעובדים עבורם, לבצע עבודה גדולה. אני מקווה לפחות.
עבודה טובה לפחות, בתקווה שלפחות זו עבודה טובה.
עבודה מצוינת לפחות, אני מקווה,
אז מה שהם עושים בדרך כלל, הוא שהם מחליטים
שכל האנשים האלה יתרכזו במקום אחד,
כדי לעשות עבודה זו.
אז חברה, או עמותת צדקה, או ארגון מסוג כלשהו,
בדרך כלל, אלא אם כן אתם עובדים באפריקה,
אם התמזל מזלכם לעשות זאת,
רוב האנשים צריכים ללכת למשרד כל יום.
וכך, חברות אלו מקימות משרדים.
הם הולכים וקונים בניין או שהם שוכרים בניין,
או שהם שוכרים איזשהו מרחב,
והם ממלאים את המרחב בדברים.
הם ממלאים אותו בשולחנות, או שולחנות משרד, כיסאות, ציוד מחשבים,
תוכנה, גישה לאינטרנט, אולי מקרר, אולי כמה דברים אחרים,
והם מצפים מהעובדים שלהם, או המתנדבים שלהם
לבוא למיקום זה בכל יום לעשות עבודה טובה מאד.
זה נראה כמשהו הגיוני לגמרי לבקש.
עם זאת, אם אתם באמת מדברים עם אנשים, ואפילו מפקפקים בעצמכם,
ואתם שואלים את עצמכם,
"לאן אתם באמת רוצים ללכת כשאתם ממש צריכים שמשהו ייעשה?"
תגלו שאנשים לא אומרים מה עסקים חושבים שהם היו אומרים.
אם אתם שואלים אנשים את השאלה הזו:
"לאן אתם באמת הולכים כשאתם צריכים שמשהו ייעשה?"
בדרך כלל תקבלו שלושה סוגים שונים של תשובות.
אחד היא סוג של מקום, או מיקום, או חדר.
אחר היא אובייקט נע,
והשלישי הוא זמן.
אז להלן כמה דוגמאות.
אני כבר נוהג לשאול אנשים את השאלה הזו
מזה 10 שנים, אני שואל אותם,
"לאן אתם באמת הולכים כאשר אתם רוצים שמשהו ייעשה?"
ואני שומע דברים כמו, החצר, המרפסת, המטבח.
אני שומע דברים כמו, חדר נוסף בבית,
המרתף, בית הקפה, הספריה.
ואז תשמעו דברים כמו הרכבת, המטוס, המכונית,
אז הנסיעה.
ואז תשמעו אנשים אומרים, זה לא באמת משנה
איפוא אני נמצא, כל עוד זה ממש מוקדם בבוקר,
או ממש מאוחר בלילה, או בסופי שבוע.
אתם כמעט אף פעם לא שומעים מישהו אומר - המשרד.
אבל עסקים מבזבזים את כל הכסף הזה
על המקום שנקרא המשרד, וגורמים לאנשים ללכת אליו כל הזמן.
ובכל זאת אנשים לא עובדים במשרד. (צחוק)
מה זה צריך להיות? (מחיאות כפיים)
כאילו למה זה? למה זה קורה?
ומה שאתם מגלים זה שאם תחפרו קצת עמוק יותר,
תגלו שאנשים --
זה מה שקורה, אנשים הולכים לעבודה,
והם למעשה עוסקים במהלך יום העבודה שלהם
בסדרות של רגעי עבודה.
זה מה שקורה במשרד,
אין לכם יותר יום עבודה, יש לכם רגעי עבודה.
זה כאילו שדלת הכניסה למשרד הוא מעבד מזון,
ואתם נכנסים פנימה ויומכם נגרס לחתיכות.
משום שיש לכם 15 דקות כאן, ו-30 דקות שם,
ואז משהו אחר קורה, אתם נשלפים מעבודתכם,
וצריכים לעשות משהו אחר, יש לכם 20 דקות,
ואז, ארוחת צהריים,
ואז יש לכם משהו אחר לעשות,
יש לכם 15 דקות ומישהו מושך אותכם הצידה
ושואל אתכם משהו, ולפני שאתם יודעים זאת, כבר חמש אחה"צ, נכון?
ואתם מסתכלים אחורה על יומכם, ומבינים
שלא גרמתם לשום דבר להיעשות. נכון?
כולנו עברנו את זה. כנראה עברנו את זה אתמול,
או שלשום, או ביום שלפניו.
אתם מסתכלים אחורה על היום שלכם ואתם כמו
לא עשינו שום דבר היום, היינו בעבודה,
ישבנו ליד השולחן שלנו, השתמשנו במחשב היקר שלנו,
השתמשנו בתוכנה שאמרו לנו להשתמש,
הלכנו לאותן הישיבות שאליהן התבקשנו ללכת,
עשינו את אותן שיחות ועידה, עשינו את כל זה,
אבל למעשה לא עשינו כלום.
רק ביצענו משימות, אנחנו בעצם לא גרמנו לביצוע של העבודה המשמעותית.
ומה שאתם מגלים הוא שבמיוחד עם אנשים יצירתיים,
מעצבים, מתכנתים,
כותבים, מהנדסים, הוגי דעות,
שאנשים באמת זקוקים לפרקי זמן ארוכים
של זמן ללא הפרעה כדי להספיק לעשות משהו,
ואינכם יכולים לבקש ממישהו להיות יצירתי ב-15 דקות,
ובאמת לחשוב על בעייה.
עשוי לצוץ לכם רעיון מהיר, אבל כדי להשקיע מחשבה עמוקה על בעיה,
ובאמת לשקול בעיה בזהירות,
אתם נזקקים לפרקי זמן ארוכים של זמן ללא הפרעה.
ולמרות שיום העבודה הוא בדרך כלל בן 8 שעות,
לכמה אנשים כאן היו אי פעם 8 שעות לעצמם במשרד?
מה בדבר 7 שעות? שש?
חמש? ארבע?
מתי בפעם האחרונה היו לכם 3 שעות לעצמכם במשרד?
שעתיים?
אחת אולי?
למעט, מעט מאד אנשים יש פרקי זמן ארוכים ללא הפרעה
במשרד, ומשום כך אנשים בוחרים לעשות עבודה
בבית, או שהם עשויים ללכת למשרד,
אבל הם עשויים ללכת למשרד ממש מוקדם ביום.
או מאוחר בלילה, כשאין אף אחד בסביבה,
או להישאר שם לאחר שכולם עזבו
או לבוא בסופי שבוע, או לבצע עבוודה במטוס,
או לעבוד במכונית, או ברכבת,
משום שאין הסחות דעת.
ישנם סוגים שונים של הסחות דעת,
אבל לא אלה שהם ממש גרועים
שאדבר עליהם בעוד רגע.
וזה סוג של תופעה שלמה שבה יש
התפרצויות קצרות של זמן כדי לבצע דברים מזכירה לי עוד דבר
שלא עובד כשאתם מופרעים
וזוהי שינה.
אני חושב ששינה ועבודה קרובים מאד זה לזה.
וזה לא רק שאתם יכולים לעבוד בזמן שאתם ישנים,
ולישון כשאתם עובדים, אני לא ממש מתכוון לזה.
אני מדבר במיוחד על העובדה
ששינה ועבודה מבוססות-שלבים, או אירועים מבוססי שלבים.
אם כן, שינה היא על פאזות שינה, או שלבים.
אנשים אחדים מכנים אותם באופנים שונים יש חמישה מהם.
וכדי להגיע לעמוקים שבהם, המשמעותיים באמת,
צריך לעבור דרך המוקדמים מביניהם.
ואם מפריעים לכם בעת שאתם עוברים דרך המוקדמים שבהם,
אם מישהו נתקל בכם במיטה,
או שנישמע צליל, או מה שלא קורה,
אינכם ממשיכים פשוט מהמקום שהייתם,
אם הופרעתם והתעוררתם עליכם להתחיל שוב.
אז עליכם לחזור כמה פאזות ולהתחיל שוב.
ולפעמים עשויים להיות לכם ימים כאלה
שבהם אתם מתעוררים ב-7 או ב-8 בבוקר,
או מתי שאתם קמים, ואתם כמו, תראו, אני ממש לא ישנתי טוב מאד.
עשיתי את הדברים של שינה, הלכתי למיטה, נשכתי,
אבל לא באמת ישנתי.
מפני ששינה היא -- אנשים אומרים אתם הולכים לישון,
אבל אתם לא באמת הולכים לישון, אתם הולכים כלפי שינה,
זה פשוט לוקח זמן, אתם חייבים לעבור דרך פאזות אלה,
ואם מפריעים לכם, אינכם ישנים טוב.
אז האם מישהו כאן מצפה ממישהו לישון טוב
אם הוא מופרע כל הלילה?
אני לא חושב שמישהו יאמר כן.
למה אנחנו מצפים שאנשים יעבדו טוב
אם מפריעים להם כל היום במשרד?
איך אנו יכולים לצפות שאנשים יעשו את העבודה שלהם
אם הם הולכים למשרד כדי שיפריעו להם?
זה לא ממש נראה לי כמו משהו הגיוני.
אז מהן ההפרעות האלו שקורות במשרד?
שאינן קורות במקומות אחרים?
כי במקומות אחרים יכולות להיות לכם הפרעות
כמו שיש לכם, אתם יודעים, הטלוויזיה,
או שאתם יכולים לצאת להליכה, או שישנו המקרר למטה,
או שישנה הספה שלכם, או מה שאתם רוצים לעשות.
ואם תדברו עם מנהלים מסויימים הם יאמרו לכם
שאינם רוצים שהעובדים שלהם יעבדו מהבית.
בגלל הסחות הדעת האלו.
לפעמים הם אפילו יאמרו,
טוב, אם אינני יכול לראות את האנשים איך אני יודע שהם עובדים,
שזה כמובן מגוחך,
אבל זה אחד התירוצים שמנהלים נותנים.
ואני אחד מהם
אני מבין, אני יודע איך זה הולך,
על כולנו להשתפר בדברים מסוג זה
אבל לעיתים קרובות הם יציינו הסחות דעת,
איני יכול להרשות למישהו לעבוד בבית הם יצפו בטלוויזיה,
הם יעשו משהו אחר.
נראה שאלה אינם הדברים שבאמת מסיחים את הדעת.
משום שאלה הן הסחות דעת מרצון
אתם מחליטים מתי אתם רוצים להיות מוסחים על ידי הטלוויזיה
או מתי אתם רוצים להדליק משהו.
או מתי אתם רוצים לרדת למטה ולצאת להליכה.
במשרד, רוב ההפרעות והסחות הדעת
שבאמת גורמות לאנשים לא לבצע את העבודה, אינן מרצון.
אז בואו ונעבור על כמה מאלו.
כעת, מנהלים ובוסים יגרמו לכם לעיתים קרובות לחשוב
שהסחות הדעת האמיתיות בעבודה הן דברים כמו
פייסבוק וטוויטר ויוטיוב, ואתרי אינטרנט אחרים
ולמעשה הם ירחיקו לכת עד לכדי איסור על אתרים אלה בעבודה.
אחדים מכם עשויים לעבוד במקומות שבהם אין גישה לאתרים אלה.
אני מתכוון, האם זו סין? מה לעזאזל קורה כאן? (צחוק)
אינך יכול להיכנס לאתר בעבודה, וזו הבעיה,
בגלל זה אנשים לא מבצעים את העבודה,
משום שהם נכנסים לפייסבוק וטוויטר?
זה מגוחך.
זו לגמרי הסחת דעת,
ואתם יודעים, היום פייסבוק, וטוויטר, ויוטיוב
הדברים האלה, הן רק הפסקות עישון מודרניות.
לאף אחד לא היה אכפת לאפשר לאנשים לקחת הפסקת עישון
למשך 15 דקות לפני עשר שנים.
אז למה לכולם אכפת מזה שמישהו נכנס לפייסבוק
או טוויטר, או יוטיוב פה ושם?
אלו אינן הבעיות האמיתיות במשרד.
הבעיות האמיתיות הן אלו שאני רוצה לקרוא לה "מ ו-י".
המנהלים והישיבות.
אלו הן הבעיות האמיתיות (צחוק)
במשרד המודרני היום.
וזו הסיבה מדוע דברים לא נעשים בעבודה.
זה בגלל ה-"מ- וה-י".
כעת, מה שמעניין הוא, אם אתם מקשיבים לכל המקומות
בהם אנשים מדברים על לבצע עבודה, כמו בבית, או במכונית,
או במטוס, או מאוחר בלילה או מוקדם בבוקר,
אתם לא מוצאים מנהלים וישיבות.
אתם מוצאים הרבה הסחות דעת אחרות,
אבל אתם לא מוצאים מנהלים וישיבות.
אז אלה הם הדברים שאינכם מוצא במקומות אחרים
אבל מוצאים במשרד.
ומנהלים הם בעצם אנשים שהתפקיד שלהם הוא לקטוע אנשים.
זה פחות או יותר תפקידם של מנהלים, (צחוק)
הם בשביל להפריע לאנשים.
הם לא באמת עושים את העבודה, אז הם צריכים לוודא
שכל האחרים עושים את העבודה, שזו הפרעה,
ויש לנו הרבה מנהלים
וישנם הרבה אנשים והפרעות בעולם עכשיו
בגלל מנהלים אלה.
הם צריכים לבדוק , היי, איך הולך? תראו לי מה קורה.
והם ממשיכים להפריע לכם בזמן הלא נכון.
בעוד שאתם מנסים למעשה לעשות משהו שהם משלמים לכם כדי שתעשו,
הם נוטים להפריע לכם.
זה די גרוע.
אבל מה שיותר גרוע הוא מה שמנהלים עושים, בעיקר,
שנקרא ישיבות.
וישיבות הן פשוט רעילות, דברים נוראיים, רעילים,
במהלך היום בעבודה.
כולנו יודעים שזה נכון,
ולעולם לא תראו ישיבה ספונטנית
שנקראה על ידי העובדים זה לא עובד כך.
המנהל קורא לישיבה
כך שהעובדים יוכלו להגיע כולם יחד,
וזה דבר מאד מפריע לעשותו לאנשים.
זה לומר, "היי, תראו,
אנחנו הולכים לאסוף 10 אנשים יחד כעת, ולקיים ישיבה.
לא איכפת לי מה אתם עושים, עליכם להפסיק את מה שאתם עושים,
כך שתוכלו לקיים את הישיבה."
מהם הסיכויים שכל 10 האנשים מוכנים להפסיק?
מה אם הם חושבים על משהו חשוב?
או עושים עבודה חשובה?
פתאום אתם אומרים להם שהם צריכים להפסיק לעשות את זה
כדי לעשות משהו אחר.
אז הם נכנסים לחדר ישיבות, הם נאספים,
והם מדברים על דברים שאינם באמת חשובים, בדרך כלל.
כי ישיבות אינן עבודה.
ישיבות הן מקומות כדי ללכת ולדבר על דברים שאתם אמורים לעשות אחר כך.
אך ישיבות גם מתרבות.
כך שישיבה אחת נוטה להוליך לישיבה נוספת,
ולעוד ישיבה.
ישנם לעיתים קרובות יותר מדי אנשים בישיבות,
והם מאד, מאד יקרים לארגון.
חברות חושבות לעיתים קרובות על ישיבה של שעה כמפגש של שעה.
אבל זה לא נכון,
אלא אם כן נוכח רק אדם אחד באותה ישיבה.
אם נוכחים 10 אנשים בישיבה, זה מפגש של 10 שעות.
אלה 10 שעות של פרודוקטיביות שנלקחות משאר הארגון,
כדי לקיים ישיבה בת שעה זו.
שככל הנראה היתה צריכה להיות מטופלת על ידי שניים, או שלושה אנשים
שמדברים במשך כמה דקות.
אבל במקום זה, יש ישיבה ארוכה מתוכננת,
כי ישיבות מתוכננות בדרך שבהן תוכנה פועלת
שזה במרווחים של 15 דקות או 30 דקות, או שעה.
אינכם מתכננים ישיבה בת 8 שעות עם אאוטלוק.
אינני יודע אפילו אם אתם יכולים.
אתם יכולים ללכת על 15 דקות, או 30 דקות, או 45 דקות, או שעה,
וכך, אנו נוטים למלא את הזמנים האלה כאשר דברים צריכים ללכת ממש מהר.
אז ישיבות ומנהלים הם שתי בעיות עיקריות
בעסקים היום, בעיקר במשרדים.
דברים אלה לא קיימים מחוץ למשרד.
אז יש לי כמה הצעות כדי איכשהו לתקן מצב זה.
מה יכולים מנהלים לעשות, בתקווה שאלה מנהלים נאורים,
מה הם יכולים לעשות כדי להפוך את המשרד למקום טוב יותר שבו אנשים יעבדו,
כך שזה לא המוצא האחרון, אלא המוצא הראשון?
זה מה שאנשים אומרים בדרך כלל:
"כשאני באמת רוצה להספיק לעשות דברים, אני הולך למשרד."
משום שמשרדים מצוידים היטב,
צריך להיות בהם כל מה שהם צריכים כדי לבצע את העבודה,
אבל הם אינם רוצים ללכת לשם ממש כעת. איך אנחנו משנים את זה?
אני אחלוק שלוש הצעות איתכם,
ב-3 דקות בערך, כך שזה יתאים בצורה מושלמת.
כולנו שמענו על משהו כמו "יום שישי הנינוח."
איני יודע אם אנשים עדיין עושים זאת
אבל מה בדבר "יום חמישי בלי דיבורים"? (צחוק)
מה דעתכם על כך שתבחרו רק יום חמישי אחד בחודש,
ותפצלו אותו לחצי, ופשוט תאמרו שאחר הצהריים,
נעשה אותו ממש קל בשבילכם, יום חמישי אחד,
יום חמישי הראשון בחודש, רק אחר הצהריים,
אף אחד במשרד לא יוכל לדבר עם האחר.
רק שקט, זהו זה.
ומה שתגלו זה שכמות עצומה של עבודה
מתבצעת למעשה כאשר אף אחד לא מדבר עם השני.
זה כאשר אנשים באמת מספיקים לבצע עבודה,
כאשר אף אחד לא מפריע ולא קוטע אותם.
כמו לתת למישהו 4 שעות של זמן בלתי מופרע
זו המתנה הטובה ביותר שתוכלו להעניק למישהו בעבודה.
זה טוב יותר ממחשב, יותר טוב ממסך חדש,
יותר טוב מתוכנה חדשה, כל מה שאנשים משתמשים בו בדרך כלל,
לתת להם 4 שעות של זמן של שקט המשרד
הולך להיות יקר ערך ביותר.
אם תנסו זאת, אני חושבים שתגלו שאתם מסכימים,
ואני מקווה, שאולי, תוכלו לעשות זאת לעיתים יותר קרובות.
אז אולי בכל שבוע שני, או מידי שבוע, פעם בשבוע,
אחר צהריים שלא יוכלו לדבר זה עם זה.
זה משהו שתגלו שממש, ממש עובד.
דבר אחר שאתם יכולים לנסות לעבור מתקשורת פעילה
ושיתוף פעולה, שזה משהו בנוסח פנים אל פנים,
להקיש לאנשים על השכם, ולומר להם "היי" במפגשים יזומים,
ולהחליף זאת במודלים פסיביים יותר של תקשורת,
תוך שימוש בדברים כמו דואר אלקטרוני, הודעות מיידיות,
או מוצרי שיתוף פעולה, דברים כאלה.
כעת, אחדים עשויים לומר שדואר אלקטרוני באמת מסיח את הדעת,
והודעות מיידיות ממש מסיחות את הדעת,
ודברים אחרים אלה באמת מסיחים את הדעת,
אבל הם מסיחים את הדעת בזמן שאתם בוחרים בו,
והבחירה שלכם.
אתם יכולים לעזוב את יישום הדואר האלקטרוני, אתם לא יכולים לעזוב את הבוס שלכם.
אתם יכולים לעזוב את ההודעות המיידיות, אתם אינכם יכולים להחביא את המנהל, נכון?
אתם יכולים לשים דברים אלה בצד, ואז להיות מוסחים
על פי לוח הזמנים שלכם, בזמן שלכם,
כאשר אתם זמינים ומוכנים לשוב לזה.
מפני שעבודה, כמו שינה מתרחשת בפאזות.
אתם יכולים לקום איכשהו ולעשות עבודה כלשהי,
ואז לרדת מהעבודה הזאת,
ואז אולי זה הזמן לבדוק את הדואר האלקטרוני, או השיחות המיידיות.
וישנם מעט מאד דברים שהם דחופים
שחייבים להתרחש ונדרשים לתשובה ממש ברגע זה.
אז אם אתם מנהלים, התחילו לעודד אנשים
להשתמש ביותר דברים כמו הודעות מיידיות ודואר אלקטרוני ואחרים
שהם יכולים לשים הצידה
ואז לשוב אליכם על פי לוח הזמנים שלהם
וההצעה האחרונה שיש לי
היא שאם יש לכם ישיבה שמגיעה
לו היתה לכם הסמכות, פשוט בטלו אותה.
פשוט בטלו את הישיבה הבאה הזו
(צחוק)
היום יום שישי, בדרך כלל אנשים מקיימים ישיבות ביום שני,
פשוט אל תקיימו אותה.
כעת, אני לא מתכוון למשהו כמו להזיז אותה, אני מתכוון שפשוט תמחקו אותה מהזיכרון,
היא נעלמה, ואתם תגלו שהכל יהיה בסדר גמור.
כמו כל הדיונים וההחלטות האלו
שחשבתם שעליכם לעשות בדיוק בזמן זה, ב-9 בבוקר ביום שני,
פשוט לשכוח מהם ודברים יהיו בסדר גמור.
לאנשים יהיה בוקר יותר פנוי, שבו הם יכולים ממש לחשוב
ותגלו שכל הדברים האלה
שחשבתם שעליכם לעשות, אינכם באמת חייבים לעשות
אז אלה הן רק שלוש הצעות מהירות
שרציתי להציע לכם, אנשים כדי שתחשבו עליהם,
ואני מקווה שחלק מרעיונות אלו היו לפחות די פרובוקטיבים
עבור מנהלים ובוסים ובעלי עסקים
ומארגנים ואנשים שממונים על אנשים אחרים,
כדי לחשוב על להרפות מעט ולתת לאנשים
זמן מסוים נוסף כדי לגרום לעבודה להיעשות, ואני חושב שכל זה ישתלם בסופו של דבר.
אז תודה על ההקשבה.
(מחיאות כפיים)