Niekoľko posledných rokov
trávim letá v morskom biologickom laboratóriu
vo Woods Hole v Massachusetts.
Väčšinou si tam prenajímam čln.
Chcel by som vás požiadať,
aby ste sa v ňom dnes so mnou previezli.
Vyrážame z jazera Eel Pond do prielivu Vineyard Sound,
hneď vedľa ostrova Martha's Vineyard,
vybavení bezpilotným lietadlom na hľadanie miest,
z ktorých sa budeme dívať do Atlantiku.
Najprv som chcel povedať do hlbín Atlantiku,
ale nemusíme ísť príliš hlboko, aby sme nazreli do neznáma.
Tu, asi tri kilometre
od asi najlepšieho morského biologického laboratória na svete,
ponárame do vody jednoduchú planktónovú sieťku
a vynášame na hladinu niečo,
čomu ľudia len zriedka venujú pozornosť
a často ešte nikdy nevideli.
Tu je jeden z organizmov, ktoré sme chytili do sieťky.
Je to medúza.
Pozrite sa však lepšie:
vnútri tohto zvieraťa žije ďalší organizmus,
pre vedu pravdepodobne úplne nový.
Úplne nový druh.
A čo táto priehľadná kráska
s búšiacim srdcom?
Na hlave nepohlavne tvorí potomstvo,
ktoré sa bude ďalej rozmnožovať pohlavne.
Ešte raz to zopakujem:
toto zviera na hlave nepohlavne tvorí potomstvo,
ktoré sa bude v ďalšej generácii rozmnožovať pohlavne.
Divná medúza?
Nie tak úplne.
Je to ascídia.
Ide o skupinu zvierat,
s ktorými, ako už vieme, máme do veľkej miery spoločný genetický pôvod,
a je to možno náš najbližší druh bezstavovcov.
Toto je vaša sesternica,
Thalia democratica.
(smiech)
Som si istý, že Thalia sa nezúčastnila na vašom poslednom
rodinnom stretnutí,
ale poviem vám,
tieto zvieratá sú nám veľmi príbuzné
spôsobmi, ktoré len začíname chápať.
Takže dúfam, že keď bude nabudúce niekto posmešne hovoriť,
že tento druh výskumu je len rybárska expedícia,
spomeniete si na tento náš výlet.
Mnohé biologické vedy dnes vidia hodnotu len v hlbšom skúmaní toho,
čo už poznáme –
v mapovaní už objavených kontinentov.
Niektorých z nás však omnoho viac zaujíma to neznáme.
Chceme objavovať úplne nové kontinenty
a kochať sa nádhernými výhľadmi na to, čo nepoznáme.
Túžime byť úplne zmätení niečím,
čo sme nikdy predtým nevideli.
A áno, súhlasím,
je v tom aj veľa malého uspokojenia ega, keď môžeme povedať:
„Ja som to objavil ako prvý.“
Nejde o zväčšovanie si sebavedomia,
lebo ak sa pri tomto druhu objaviteľského výskumu
necítite väčšinu času ako úplný idiot,
nerobíte vedu dostatočne poctivo.
(smiech)
Takže každé leto vylovím na palubu tohto nášho malého člna
čoraz viac organizmov, o ktorých vieme len veľmi málo.
Dnes by som vám chcel porozprávať príbeh o živote,
ktorý sa v prostredí, ako je toto, rozpráva len zriedka.
Z výšok našich biologických laboratórií 21. storočia
sme prostredníctvom poznania začali osvetľovať mnohé záhady života.
Cítime, že po storočiach vedeckého výskumu
začíname dosahovať významný pokrok
v chápaní niektorých najzákladnejších zásad života.
Náš kolektívny optimizmus sa premieta na celom svete do rastu biotechnológie
ktorá sa snaží využiť vedecké poznatky na liečbu ľudských chorôb.
Rakovina, starnutie, degeneratívne ochorenia
sú len niektoré z nepríjemností, ktorých sa chceme zbaviť.
Často sa čudujem,
prečo je pre nás také ťažké
vyriešiť problém rakoviny.
Nie je to preto, lebo sa snažíme vyriešiť problém rakoviny
a nie pochopiť život?
Život na tejto planéte má spoločný pôvod
a jeho históriu trvajúcu 3,5 miliardy rokov môžem zhrnúť
na jednej snímke.
Tu vidíte zástupcov všetkých známych druhov na našej planéte.
V tejto nespočetnosti života a biodiverzity
máme pomerne nevýrazné miesto.
(smiech)
Homo sapiens.
Posledný z nášho rodu.
A hoci naozaj vôbec nechcem znevažovať
úspechy nášho druhu,
nie sme mierou všetkých vecí, aj keď by sme ňou chceli byť
a často sa tvárime, že sme.
Sme však merateľmi mnohých vecí.
Neúnavne kvantifikujeme, analyzujeme a porovnávame
a niečo z toho je naozaj neoceniteľné a potrebné.
Dnešný dôraz biologického výskumu na nutnosť špecializácie
a dosahovania praktických výsledkov
však v skutočnosti obmedzuje našu schopnosť skúmať život
neprijateľne úzkymi hranicami na neuspokojivé hĺbky.
Meriame len prekvapivo úzky pásik života
a dúfame, že tieto čísla nám všetkým zachránia život.
Pýtate sa, aký úzky?
Poviem vám jedno číslo.
Národný úrad pre oceány a atmosféru nedávno odhadol,
že približne 95 % z oceánov je stále nepreskúmaných.
Skúsme si to uvedomiť.
95 % z oceánov je nepreskúmaných.
Myslím, že môžeme pokojne povedať,
že dokonca ani nevieme, koľko toho o živote nevieme.
Preto neprekvapuje, že v mojom obore každý týždeň
pribúda do tohto úžasného stromu života
čoraz viac nových druhov.
Napríklad tento,
objavili ho začiatkom tohto leta,
pre vedu je nový
a teraz mu patrí samostatná vetva nášho rodinného stromu.
Ešte tragickejšie je,
že vieme o množstve ďalších druhov zvierat,
ale ich biológia je poľutovaniahodne málo preskúmaná.
Mnohí ste určite počuli,
že keď hviezdica stratí rameno, dokáže ho regenerovať.
Možno však neviete,
že aj samotné rameno dokáže regenerovať kompletnú hviezdicu.
Niektoré zvieratá dokážu skutočne ohromujúce veci.
Takmer by som sa stavil,
že mnohí z vás nikdy nepočuli o ploskavcovi Schmidtea mediterranea.
Tento krpec dokáže veci,
nad ktorými mi zostáva rozum stáť.
Môžete ho rozrezať na 18 rôznych kúskov
a každý jeden z nich regeneruje
celé zviera
za menej ako dva týždne.
18 hláv, 18 tiel, 18 záhad.
Posledných asi 15 rokov
sa snažím pochopiť, ako to títo drobci robia,
v čom spočíva ich magický trik.
Ale tak ako všetci dobrí kúzelníci,
len tak ľahko mi svoje tajomstvá neprezradia.
(smiech)
Takže po 20 rokoch
skúmania týchto zvierat,
mapovania genómu, škrabania si brady
a tisícoch amputácií a regenerácií
stále celkom nerozumieme tomu, ako to tieto zvieratá robia.
Každá ploskuľa je oceánom samým osebe,
plným neznámych.
Jednou zo spoločných čŕt
všetkých zvierat, o ktorých som vám hovoril,
je, že akoby sa k nim nedostala správa,
že sa musia správať podľa pravidiel,
ktoré sme odvodili podľa niekoľkých náhodne vybraných zvierat,
ktoré v súčasnosti obývajú veľkú väčšinu
svetových biomedicínskych laboratórií.
Zoznámte sa s našimi nositeľmi Nobelovej ceny.
V podstate sedem druhov,
ktoré nám priniesli podstatnú časť nášho dnešného chápania
biologického správania.
Tento drobec,
tri Nobelove ceny za 12 rokov.
A aj tak, napriek všetkej pozornosti, ktorá sa im venovala,
a poznatkom, ktoré priniesli,
ako aj najväčšiemu podielu z finančných zdrojov
stále stojíme pred rovnakou horou neprekonateľných problémov
a množstvom nových výziev.
A to preto, lebo, žiaľ,
týchto sedem zvierat predstavuje asi tak
0,0009 % všetkých druhov obývajúcich planétu.
Začínam mať preto podozrenie,
že špecializácia začína prinajlepšom brániť pokroku
a prinajhoršom nás zvádza na scestie.
Život na tejto planéte a jeho história je totiž históriou tých,
ktorí porušujú pravidlá.
Život začal na tejto planéte ako jednobunkové organizmy,
plávajúce milióny rokov v oceáne,
kým sa jeden z nich nerozhodol:
„Dnes urobím veci inak,
dnes vymyslím niečo, čo sa nazýva mnohobunkovosť,
naozaj to urobím.“
V tom čase to určite nebolo rozšírené rozhodnutie,
(smiech)
ale nejako sa mu to podarilo.
A potom mnohobunkové organizmy začali osídľovať
všetky dávne oceány
a darilo sa im.
A dnes ich tu máme.
Pevniny sa začali vynárať z oceánov
a ďalší tvor si pomyslel:
„Hm, tamto vyzerá ako naozaj pekný pozemok.
Tam sa chcem presťahovať.“
„Zbláznil si sa?
Vyschneš tam. Nič nemôže žiť mimo vody.“
Ale život našiel cestu
a dnes žijú organizmy aj na súši.
A keď už tam boli, možno sa pozreli na nebo
a povedali si: „Ako krásne by bolo v oblakoch.
Naučím sa lietať.“
„Nemôžeš porušiť zákon gravitácie, lietať sa nedá.“
A predsa príroda objavila,
niekoľkokrát nezávisle od seba,
ako lietať.
Milujem skúmať zvieratá, ktoré porušujú pravidlá,
lebo vždy, keď porušia nejaké pravidlo, vymyslia niečo nové,
vďaka čomu tu dnes môžeme byť aj my.
Tieto zvieratá nedostali správu.
Porušili pravidlá.
Ak teda budeme skúmať zvieratá, ktoré porušujú pravidlá,
nemali by aj spôsoby, akými ich skúmame, porušovať pravidlá?
Myslím si, že musíme oživiť svojho objaviteľského ducha.
Nemali by sme prinášať prírodu do laboratórií
a skúmať ju tam,
ale musíme priniesť vedu
do veľkolepého laboratória prírody
a tam modernými technologickými nástrojmi
skúmať každú novú formu života, ktorú nájdeme,
a všetky nové biologické vlastnosti, ktoré nájdeme.
Musíme použiť naozaj všetku inteligenciu na to,
aby sme sa znova stali hlúpymi,
bezradnými pred bezhraničnosťou neznámeho.
Lebo, napokon,
veda v skutočnosti nie je o poznatkoch.
Veda je o nevedomosti.
To je to, čo robíme.
Antoine de Saint-Exupéry napísal:
„Ak chcete postaviť loď,
nesnažte sa zhromaždiť ľudí,
aby zbierali drevo, a nedávajte im úlohy a prácu,
radšej ich naučte túžiť po bezhraničnosti mora...“
Ako vedec a učiteľ
to rád parafrázujem tak,
že my, vedci, musíme učiť svojich žiakov
túžiť po bezhraničnosti mora,
ktorým je naša nevedomosť.
My, homo sapiens, sme jediným druhom, o ktorom vieme,
že ho priťahuje vedecké bádanie.
Tak ako ostatné druhy na tejto planéte
sme neoddeliteľne spojení s históriou života na nej.
A asi sa trochu mýlim, keď hovorím, že život je záhada,
lebo si myslím, že život je v skutočnosti otvorené tajomstvo,
ktoré už tisícročia vábi náš druh, aby ho pochopil.
Takže sa vás pýtam:
nie sme pre život najlepšou šancou, ako spoznať sám seba?
A ak to tak je,
na čo do pekla čakáme?
Ďakujem.
(potlesk)