וידוי:
אני ארכיאולוג ואוצר במוזאון,
אבל אחד פרדוקסלי.
עבור המוזאון שלי, אני אוסף דברים,
אבל אני גם מחזיר דברים חזרה להיכן שהם הגיעו ממנו.
אני אוהב מוזיאונים כי הם חברתיים וחינוכיים,
אבל אני הכי נמשך אליהם בגלל הקסם שבחפצים:
גרזן יד בן מיליון שנה,
עמוד טוטם, ציור אימפרסיוניסטי
כולם נושאים אותנו מעבר לדימיון שלנו.
במוזאונים, אנחנו עוצרים ותוהים, מביטים על האימפריה האנושית שלנו של דברים
במדיטציה ובפליאה.
אני מבין למה רק המוזאונים בארה"ב
מארחים יותר מ850 מיליון מבקרים בשנה.
ועדיין, בשנים האחרונות, מוזאונים הפכו לשדה קרב.
קהילות ברחבי העולם לא רוצות לראות את התרבות שלהן
במוסדות מרוחקים עליהם אין להן שליטה.
הן רוצות לראות את האוצרות התרבותיים שלהם
מושבות, מוחזרות למקומן המקורי.
יוון רוצה להחזיר את פסלי השיש של הפרתנון,
אוסף של פסלים קלאסיים שנמצאים בידי המוזאון הבריטי.
מצרים דורשת מוצגים ארכיאולוגיים מגרמניה.
המאורים בניו זילנד רוצים שיחזירו להם
ראשים מקועקעים השייכים להם ממוזאונים בכל העולם.
ועדיין הדרישות האלה מחווירות ביחס לאלה של ילידי אמריקה.
כבר, מוזאונים בארה"ב החזירו יותר ממיליון חפצים
ו50,000 שלדים של ילידים אינדיאניים.
כדי להמחיש במה מדובר, בא נתחיל באלי המלחמה.
זהו תבליט עץ
שנעשה על ידי שבט הזוני בניו מקסיקו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, אנתרופולוגים התחילו לאסוף אותם
כעדויות לדת ילידית אינדיאנית.
הם נחשבו יפים,
והשפיעו על הדמויות הרזות של פיקאסו ופול קלי
וסייעו בהבאתה של תנועת האמנות המודרנית.
מצד אחד, המוזאון ביצע בדיוק את מטרתו
עם אלי המלחמה.
הוא סייע בהיכרות עם צורת אמנות לא מוכרת
להערכתו של העולם כולו.
אבל מצד שני,
המוזאון ביצע פשע נורא של אלימות תרבותית.
עבור הזונים, אלי המלחמה אינם פריט אמנות,
זה אפילו לא חפץ.
זוהי ישות.
עבור הזונים, בכל שנה
הכהנים מגלפים אלי מלחמה חדשים,
האהיודה,
ומפיחים בהם חיים בטקס ארוך.
הם מונחים במקדשים מקודשים
שם הם חיים כדי להגן על אנשי הזוני
ולשמור על האיזון בעולם.
אף אחד לא יכול לטעון לבעלות או למכור אל מלחמה
הם שייכים רק לאדמה.
וכך הזונים רוצים שהמוזאונים יחזירו להם אותם
כך שיוכלו לשוב לבתי המקדשים שלהם
למלא את מטרתם הרוחנית.
מה אמור האוצר לעשות?
אני מאמין שיש להחזיר את אלי המלחמה.
אולי זוהי תשובה מפתיעה.
בכל זאת, המסקנה שלי נוגדת את ההכרזה
של הארכיאולוג המפורסם ביותר בעולם:
"זה צריך להיות מוצג במוזאון!"
(צחוק)
זה מה שאינדיאנה ג'ונס אמר, לא רק כדי להניע עלילה קולנועית,
אלא כדי להמחיש את הערך הבלתי מעורער של המוזאונים לחברה.
לא הגעתי למסקנה שלי בקלות.
גדלתי בטוסון, אריזונה,
התאהבתי בעברו של מדבר סונורה.
נדהמתי לגלות שמתחת למרכזים המסחריים האפרוריים של העיר
הסתתרו 12,000 שנות היסטוריה מחכים להיחשף.
כשהייתי בן 16 התחלתי ללמוד ארכיאולוגיה
ויצאתי לחפירות.
אחד המורים שלי בתיכון אפילו עזר לי להקים מעבדה משל עצמי
כדי לחקור עצמות בעלי חיים.
אבל בקולג',
למדתי שלקריירה העתידית שלי יש הסטוריה אפלה.
החל משנות ה-60 של המאה ה-19,
שלדים של ילידים אינדיאניים הפכו לכלי עבור המדע,
הם נאספו באלפים
כדי להוכיח תיאוריות חדשות של היררכיות חברתיות וגזעיות.
שרידי אדם של ילידים אינדיאניים נשדדו מקברים,
אפילו נלקחו טריים משדות הקרב.
כשהארכיאולוגים מצאו קברים של אנשים לבנים,
השלד לרוב נקבר מחדש במהירות,
בעוד שעצמות של אינדיאניים נלקחו כחומר לאיסוף על מדפי המוזאון.
לאחר מלחמה, אדמות גזולות, פנימיות,
חוקים האוסרים על הדת,
אנתרופולוגים אספו חפצים מקודשים
מתוך אמונה שהילידים האמריקאים נמצאים על סף הכחדה.
אתם יכולים לקרוא לזה גזענות או קולוניאליזם, אבל התוויות לא משנות,
כמו העובדה שבמהלך המאה האחרונה,
הזכויות והתרבות של האינדיאנים נלקחו מהם.
ב1990, לאחר שנים של מחאות
הממשלה האמריקאית באמצעות הקונגרס האמריקאי,
סוף סוף העבירו חוק המאפשר לילידים אמריקאיים להשיב אליהם
חפצים תרבותיים, כלים מקודשים ושרידי אדם ממוזאונים.
ארכיאולוגים רבים נתקפו פאניקה.
עבור המדענים,
קשה להבין באופן מלא איך חתיכה של עץ יכולה להיות אל חי
או איך רוחות מקיפות את העצמות.
והם ידעו שהמדע המודרני, במיוחד דנא,
יכול לספק תובנות מאירות על העבר.
כפי שאמר האנתרופולוג פרנק נורוויק,
"אנחנו מבצעים עבודה חשובה התורמת לכל המין האנושי.
אנחנו לא מחזירים שום דבר לאף אחד".
כתלמיד קולג' כל זה היה תעלומה
שהיתה קשה לפיענוח.
למה הילידים האינדיאניים רוצים את המורשת שלהם חזרה
מאותם המקומות המשמרים אותה?
ואיך מדענים יכולים להקדיש את כל חייהם
בחקירת אינדיאנים מתים
אבל נראה שלא אכפת להם כלל מאלו החיים?
סיימתי את הלימודים אבל לא הייתי בטוח מה לעשות הלאה,
אז נסעתי לטייל,
יום אחד, בדרום אפריקה,
ביקרתי בתא המאסר לשעבר של נלסון מנדלה באי רובן.
היתה לי התגלות.
כאן היה אדם שעזר למדינה שלמה לגשר על תהומות עצומים
למצוא התפייסות, גם אם לא מושלמת.
אני לא מנדלה, אבל שאלתי את עצמי:
האם גם אני אוכל לזרוע זרעים של תקווה בין הריסות העבר?
ב2007, נשכרתי כאוצר
במוזאון הטבע והמדע של דנבר.
הצוות שלנו הסכים, שלא כמו מוסדות רבים אחרים,
היינו צריכים להתמודד באופן פעיל עם המורשת של אוספים מוזיאליים.
התחלנו עם השלדים בארון שלנו,
100 במספר.
אחרי חודשים ואז שנים נפגשנו עם עשרות שבטים
כדי להבין איך להחזיר את השרידים האלה הביתה.
וזוהי עבודה קשה.
היא כרוכה במשא ומתן על מי יקבל את השרידים,
איך להעביר אותם באופן מכובד,
לאן ילכו.
מנהיגים ילידים הפכו לקברנים,
הם ערכו הלוויות לקרובים מתים שמעולם לא רצו שיחשפו.
אחרי עשור, מוזאון דנבר יחד עם שותפינו האינדיאניים
קברנו כמעט את כל שרידי האדם באוסף.
החזרנו מאות חפצים מקודשים.
אבל נוכחתי לדעת ששדה הקרב הזה הוא אין סופי.
השבה היא כעת אלמנט קבוע בעולם המוזאונים.
מאות שבטים מחכים לתורם.
תמיד יש עוד מוזאונים עם עוד דברים.
כל אל מלחמה שקוטלג במוזאון ציבורי אמריקאי
הוחזר -- 106, עד כה --
אבל יש עוד שנמצאים מחוץ להישג ידו של החוק האמריקאי,
באוספים פרטיים ומחוץ לגבולות שלנו.
ב2014, היתה לי את ההזדמנות לטייל יחד עם מנהיג דתי מכובד
משבט הזוני ששמו אוקטביוס סיאוטווה
לבקר בחמישה מוזאונים באירופה שיש להם אלי מלחמה.
במוזאון האתנולוגי בברלין,
ראינו אל מלחמה שלא נשמר כראוי.
אוצר נלהב במיוחד הוסיף לו נוצות תרנגול.
השרשרת שלו נגנבה.
במוזאון קה בראנלי בפריז,
אחד מעובדי המוזאון אמר לנו שאל המלחמה הוא כיום רכוש המדינה
ואין אפשרות להשבתו.
הוא התעקש שאל המלחמה כבר אינו בשימוש של אנשי הזוני
אלא של מבקרי המוזאון.
הוא אמר, "אנחנו מעניקים את כל החפצים לעולם".
במוזאון הבריטי,
הזהירו אותנו שהטיעון של אנשי הזוני יצור תקדים מסוכן
לויכוחים יותר גדולים,
כמו פסלי הפרתנון שיוון דורשת.
אחרי שביקרנו בחמשת המוזאונים,
אוקטביוס חזר הביתה לאנשיו בידיים ריקות.
מאוחר יותר הוא סיפר לי,
"כאב לי הלב לראות את האהיודה כל כך רחוקים.
הם כולם צריכים להיות יחד.
זה כמו בן משפחה שחסר בארוחה משפחתית.
כשאחד חסר הכוח שלהם נשבר".
הלוואי שהעמיתים שלי באירופה ומעבר לה
יכלו לראות שאלי המלחמה לא מייצגים את סופם של המוזאונים
אלא את ההזדמנות להתחלה חדשה.
כשאתם הולכים ברחבי המוזאון,
סביר להניח שתראו רק אחוז אחד
מכלל האוספים.
השאר נמצא במחסנים.
אפילו אחרי שהחזרנו 500 פריטי תרבותיים ושלדים,
המוזאון שלי עדיין השאיר בידו 99.999 אחוזים מכלל האוספים שלו.
למרות שכבר אין לנו אלי מלחמה,
יש לנו כלי חרס מסורתיים של שבט הזוני,
תכשיטים, כלים, תלבושות ואומנות זונית.
ואפילו הכי חשוב מהחפצים האלה
הם מערכות היחסים שיצרנו עם ילידים אמריקאים
באמצעות תהליך ההשבה.
עכשיו, אנחנו יכולים לבקש מהזונים לחלוק את התרבות שלהם אתנו.
לפני לא הרבה זמן, היתה לי ההזדמנות לבקר את אלי המלחמה המושבים.
מקדש עומד גבוה על מסה הצופה על המולדת הזונית היפה.
המקדש מוקף בבניין אבן פתוח לשמיים
שעליו גדר תיל
כדי לוודא שלא יגנבו אותם שוב.
ושם הם נמצאים, בפנים,
האהיודה,
106 אלי מלחמה בינות מנחות של אבן טורקיז, קמח תירס, צדפים,
אפילו חולצות טי ...
מתנה מודרנית לישויות עתיקות.
וכשעמדתי שם,
קיבלתי הצצה למטרתם האמיתית של אלי המלחמה בעולם.
והתחוור לי אז
שאין לנו את הזכות לבחור את ההיסטוריות אותן אנחנו יורשים.
אוצרי המוזאונים של היום לא שדדו קברים עתיקים
או גנבו חפצים רוחניים,
אבל אנחנו יכולים לקחת את האחריות לתיקון טעויות העבר.
אנחנו יכולים לעזור לשקם את הכבוד,
את התקווה והאנושיות לאינדיאנים,
אותם האנשים שפעם היו המושא חסר הקול של הסקרנות שלנו.
וזה אפילו לא דורש מאתנו להבין את האמונות שלהם,
רק לכבד אותן.
המוזאונים הם מקדשי העבר.
עכשיו הם צריכים להפוך למקומות לתרבויות חיות.
כשפניתי לצאת מן המקדש,
נשמתי את אויר הקיץ החם,
וצפיתי בעיט חג סיבובים עצלים למעלה בשמים.
חשבתי על הזונים,
שמנחותיהם מעידות על כך שהתרבות שלהם לא מתה או נעלמה
אלא חיה וקיימת,
ולא יכולתי לחשוב על מקום טוב יותר לאלי המלחמה.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)