Vroiam să întreb dacă este vreun doctor prezent.
Nu, glumeam doar.
Este interesant, deoarece acum şase ani
când eram însărcinată cu primul meu copil
am descoperit
că cel mai folosit conservant
în produsele pentru îngrijirea copiilor
mimează estrogenul
atunci când aceştia pătrund în corpul uman.
De fapt este foarte uşor ca
un compus chimic dintr-un produs
să intre prin piele în corpul uman.
Iar aceşti conservanţi au fost decelaţi
în tumorile mamare.
Aşa a început povestea mea
pentru realizarea acestui film: "Copilul toxic".
Nu îţi trebuie mult timp
să descoperi statistici uimitoare
despre acest subiect.
Una este aceea că voi şi eu, noi toţi avem
între 30 şi 50.000 de substanţe
în corpurile noastre
pe care bunicii noştri nu le aveau.
Şi multe dintre ele
sunt acuma legate de incidentele extrem de numeroase
de afecţiuni cronice ale copilăriei
pe care le observăm în ţările industrializate.
Vă voi arăta câteva statistici.
Spre exemplu în Marea Britanie,
incidenţa leucemiei infantile
a crescut cu 20 % doar într-o generaţie.
Statistici foarte asemănătoare despre cancerul la copii, în S.U.A.
În Canada, unul din 10 copii au astm.
Este o creştere de patru ori.
La fel se întâmplă peste tot în lume
În Statele Unite,
probabil cea mai uimitoare statistică
este o creştere de 600 %
în autism şi în afecţiunile din spectrul autismului
precum şi la alte disabilităţi de învăţare.
Din nou, vedem aceste tendinţe
în toată Europa, în America de Nord.
Iar în Europa,
în anumite regiuni din Europa,
vedem o creştere de patru ori
în câteva defecte ale aparatului genital la naştere.
Interesant, unul dintre aceste defecte
este crescut de 200 de ori în U.S.A.
Cu creşteri până la cer
ale afecţiunilor cronice ale copilăriei
ceea ce include şi alte aspecte,
precum obezitatea şi diabetul juvenil,
pubertatea prematură.
Este interesant pentru mine
când privesc pe cineva care poate chiar să discute cu mine
şi să vorbească unui auditoriu despre aceste lucruri,
că probabil unul dintre cei mai importanţi oameni din lume care
poate discuta despre toxicitatea la copii
este un expert în broaşte.
(Râsete)
A fost o surpriză şi pentru mine
că urma să vorbesc despre pesticide
şi despre sănătate,
pentru că, de fapt, eu credeam că nu fac nimic folositor.
(Râsete)
Broaşte.
De fapt, implicarea mea în întreaga poveste a pesticidelor
a fost tot un fel de surpriză
atunci când am fost abordat de către cea mai mare companie de produse chimice din lume
să mă roage dacă aş putea să evaluez
cum sunt afectaţi amfibienii, adică broaştele mele, de către atrazină.
Se dovedeşte că atrazina este cel mai vândut produs
al celei mai mari companii de produse chimice din lume.
Este contaminantul numărul unu
al apei freatice, al celei potabile, al celei pluviale.
În 2003, după cercetările mele, a fost interzis în Uniunea Europeană,
dar în acelaşi an,
EPA al Statelor Unite a re-înregistrat produsul.
Am fost puţin surprinşi să descoperim că
atunci când broaştele sunt expuse
la un nivel foarte scăzut de atrazină - 0,1 părţi la miliard -
se nasc animale care arată aşa.
Acestea sunt gonadele disecate ale unui animal
care are două testicole, două ovare,
încă un testicol mare, mai multe ovare,
fapt care nu este normal...
(Râsete)
nici chiar pentru amfibieni.
În anumite cazuri, alte specii, cum este Broasca-leopard din America de Nord
arată că masculii expuşi la atrazină dezvoltă ouă în testicule.
După cum observaţi aceste ouă fecundate
cum erup pe suprafaţa testiculelor acestui mascul.
Acuma soţia mea îmi spune, şi sunt convins că şi Penelope poate să vă spună,
că nu este nimic mai dureros decât naşterea unui copil -
ceea ce eu nu voi experimenta niciodată, aşa că nu pot susţine contrariul -
dar cred că vreo duzină de ouă de pui în testiculele mele
ar fi undeva prin top cinci.
(Râsete)
În studiile recente pe care le-am publicat,
am arătat că aceste animale, atunci când sunt expuse la atrazină,
unii dintre masculi cresc
şi devin complet femele.
Deci acestea sunt de fapt doi fraţi care consumă o relaţie.
Aceşti masculi genetici, nu doar că se împerechează cu alţi masculi,
dar au chiar capacitatea de a depune ouă
deşi genetic sunt masculi.
Ceea ce noi am propus,
şi pentru ceea ce am adus dovezi,
este faptul că atrazina generează
consecinţe dezastruoase printr-un dezechilibru hormonal.
În mod normal, testiculele produc testosteron,
hormonul masculinităţii.
Dar ceea ce face atrazina este că activează o enzimă,
adică maşinăria, cu voia dvs., aromataza,
care transformă testosteronul în estrogen.
Iar ca rezultat, aceşti masculi expuşi
îşi pierd testosteronul, sunt castraţi chimic,
şi prin urmare se efeminează
pentru că ei acuma produc hormoni feminini.
Asta este ceea ce m-a adus pe mine la subiectele legate de om.
Pentru că se dovedeşte că
la femei, cancerul nr.1, cancerul de sân,
este reglat de estrogen şi de această enzimă, aromataza.
Aşadar, atunci când dezvolţi o celulă canceroasă în sân,
aromataza converteşte androgenii în estrogeni,
iar estrogenii activează sau declanşază
creşterea cancerului
astfel încât se transforme într-o tumoră şi se împrăştie.
De fapt, această aromatază este atât de importantă în cancerul mamar
încât cel mai nou tratament pentru cancerul de sân
este un substanţă chimică numită letrozol,
care blochează aromataza, blochează estrogenii,
aşa încât dacă ai dezvoltat o celulă mutantă, aceasta nu va creşte într-o tumoră.
Acuma, ceea ce este interesant, desigur,
este că noi totuşi, încă mai folosim 3,6 milioane de kg de atrazină,
contaminantul numărul unu al apei, care face exact contrariul -
activează aromataza, creşte estrogenul
şi favorizează apariţia tumorilor la şoareci
şi este asociată cu tumori, cancer de sân la oameni.
Ceea ce este interesant de fapt,
aceeaşi companie care ne-a vândut 3,6 milioane de kg de atrazină,
promotorul cancerelor de sân,
acuma ne vinde blocantul - exact aceeaşi companie.
Aşa că găsesc interesant
că în loc să tratăm această boală
împiedicând expunerea la chimicale care o favorizează,
răspundem pur şi simplu
introducând şi mai multe chimicale în mediu.
Vorbind despre estrogen,
unul dintre ceilalţi compuşi despre care Tyrone vorbeşte în film
este ceva numit bisfenol A, BPA,
care a făcut vâlvă recent.
Este un plastifiant.
Este un compus aflat în plasticul policarbonat,
din care se fabrică biberoanele pentru copii.
Şi ceea ce este interesant la BPA
este că este un estrogen atât de potent
încât, la un moment dat, s-a pus problema folosirii lui
ca un estrogen sintetic în terapia hormonală din menopauză.
Şi au fost nenumărate studii care au arătat
că BPA se eliberează din biberoanele copiilor
în formulele de nutriţie, în lapte,
şi, deci, în copii.
Prin urmare administrăm copiilor noştri,
nou-născuţilor, bebeluşilor,
un estrogen de sinteză.
Acum în jur de două săptămâni,
Uniunea Europeană a votat o lege
prin care interzicea folosirea BPA
în biberoanele şi în cănile de băut ale copiilor mici.
Şi pentru cei dintre voi care nu sunt părinţi,
cănile de băut sunt acele obiecte mici de plastic
la care accede copilul dvs, după ce trece de faza biberonului.
Dar doar două săptămâni înainte de asta,
Senatul Statelor Unite a refuzat până şi să dezbată
interzicerea BPA
în biberoanele copiilor şi în cănile de băut.
Asta vă face să vă daţi seama
de răspunderea ce cade pe umerii părinţilor
să aibă asta în vedere şi să o controleze
în propriile lor vieţi
şi la cât de uimitor este ceea ce se întâmplă.
Cu mai multe biberoane pentru copii
care acuma s-a demonstrat că emană bisfenol A,
vedem cum uneori
doar atenţia unui părinte
stă între chimicale şi copiii noştri.
Scenariul biberoanelor dovedeşte că
putem preveni expunerea inutilă.
Totuşi, dacă noi părinţii nu suntem conştinenţi,
ne lăsăm copii
să se descurce singuri.
Iar ceea ce spune Penelope aici
este chiar mai adevărat.
Pentru aceia dintre voi care nu ştiu, ne aflăm în mijlocul celei de-a şasea extincţie în masă.
Oamenii de ştiinţă au căzut acuma de acord.
Pierdem specii de pe Pământ
mai rapid decât ritmul în care au dispărut dinozaurii,
iar în fruntea acestor pierderi se află amfibienii.
80% dintre amfibieni
sunt ameninţaţi şi sunt într-un oarecare declin.
Şi eu cred, şi mulţi oameni de ştiinţă cred că
pesticidele sunt o parte importantă a acestui declin.
În parte, amfibienii sunt indicatori buni şi mai sensibili
pentru că ei nu au protecţie faţă de contaminanţii din apă -
ouăle nu au coajă, nu au membrane
şi nu au placente.
De fapt, invenţia noastră - şi prin "a noastră" mă refer la noi mamiferele -
una dintre marile noastre invenţii a fost placenta.
Dar noi de asemenea am început ca şi organisme acvatice.
Dar se dovedeşte că această structură străveche
care ne separă pe noi de alte animale, placenta,
nu poate să evolueze sau să se adapteze suficient de repede
din cauza ritmului în care noi generăm noi chimicale
cum nu s-a mai văzut până acuma.
Dovezile despre acest lucru sunt studiile pe şobolani, din nou cu atrazină,
care arată că dereglarea hormonală produsă de atrazină generează avortul.
Deoarece menţinerea unei sarcini depinde de hormoni.
La şobolanii care nu sunt avortaţi,
atrazina cauzează boli ale prostatei
în pui, astfel că fii
se nasc cu o boală a bătrânilor.
La cei care nu sunt avortaţi,
atrazina cauzează glande mamare defecte, sau defecte în dezvoltarea sânilor
la fiicele expuse in uter,
aşa încât sânii lor nu se dezvoltă normal.
Iar ca rezultat, atunci când acei şobolani cresc,
puii lor au o creştere şi o dezvoltare întârziată
pentru că ele nu pot produce destul lapte ca să-şi hrănească puii.
Puiul pe care îl vedeţi în partea de jos este afectat de atrazina
la care a fost expusă bunica lor.
Dată fiind durata de viaţa a acestor chimicale,
generaţii, ani, zeci de ani,
asta înseamnă că noi chiar acuma
afectăm sănătatea
strănepoţilor strănepoţilor noştri
prin lucrurile pe care le aruncăm în mediu astăzi.
Şi asta nu e doar filosofie, este un fapt cunoscut deja,
că chimicalele cum sunt diethilstilbestrolul şi estrogenul,
PCB, DDT
trec prin placentă
şi cauzează
probabilitatea dezvoltării cancerului de sân
a obezităţii şi a diabetului
deja din vremea când copilul este în pântec.
Mai mult de atât, după ce copilul s-a născut,
cealaltă invenţie a noastră ca mamifere
este aceea că ne hrănim copiii după ce s-au născut.
Noi ştim deja că chimicalele
asemenea DDT-ului şi atrazinei
pot să treacă în lapte,
din nou, afectându-ne copii
chiar şi după naştere.
Aşa că atunci când Tyrone îmi spune
că placenta este un organ străvechi,
mă gândesc, cum să demonstrez asta?
Cum arăţi aşa ceva?
Şi este interesant atunci când faci un astfel de film,
pentru că eşti blocat în încercarea de a pune ştiinţa în imagini
pentru care nu există vizualizare.
Şi trebuie să mă folosesc puţin de artă.
(Video) (Sună)
Bătrânul: Controlul placentar.
Ce este?
A, ce?
(Sforăit)
(Claxon)
Perff...rff, ce?
Acid perfluorooctanoic.
La naiba.
Nu am auzit niciodată de el.
Şi, de fapt, nici eu
înainte să încep să fac acest film.
Aşa că atunci când îţi dai seama că substanţele chimice care străbat placenta
şi intră în copilul tău încă nenăscut,
asta m-a făcut să mă întreb,
ce mi-ar spune fătul meu?
Ce ne-ar spune copiii noştri nenăscuţi încă
dacă sunt expuşi
în mod constant, zi după zi?
(Muzică)
(Video) Copil: Astăzi,
am mâncat nişte octifenoli,
şi puţin musc artificial
şi cu puţin bisfenol A.
Ajutor.
Este o noţiune foarte profundă
să ştim că noi femeile
suntem în avangarda acestor stări de fapt.
Aceasta este problema noastră,
pentru că noi colectăm aceşti compuşi toată viaţa noastră
iar apoi ajungem să le aruncăm iar şi iar
chiar în copiii noştri nenăscuţi.
De fapt, noi
ne poluăm copiii.
Şi am înţeles asta cu adevărat acum un an
când am aflat că sunt însărcinată
iar prima scanare a arătat
că copilul meu avea un defect din naştere
asociat cu expunerea
la chimicale de estrogen, din pântece
iar a doua scanare
a arătat că nu existau bătăi cardiace.
Aşa că moartea copilului meu, a bebeluşului meu,
m-a făcut să simt rezonanţa a ceea ce încercam să fac în acest film.
Iar câteodată este un loc straniu
atunci când povestitorul devine o parte a poveştii,
ceea ce nu intenţionai să faci la început.
Aşa că atunci când Tyrone vorbeşte despre
foetusul captiv într-un mediu contaminat,
acesta este mediul meu contaminat.
Acesta este copilul meu cel toxic.
Iar asta este ceva
care este pur şi simplu profund şi trist,
dar uimitor
pentru că atât de mulţi dintre noi nu o ştiu, de fapt.
Unul dintre aceste lucruri, care sunt interesante şi necesare
ca eu să mă aflu aici la TEDWomen
este acela că, ei bine, cred că a fost cel mai bine exprimat aseară la cină
când cineva a spus: "Întoarce-te către bărbaţii de la masa ta şi spune-le,
"Atunci când va începe revoluţia, noi vă asigurăm spatele."
Adevărul este, doamnelor,
că aţi avut parte de sprijinul nostru în această problemă de o bună bucată de timp,
începând cu "Silent Spring" (Primăvara Tăcută) a lui Rachel Carson
până la "Our Stolen Future" (Viitorul nostru furat) al lui Theo Colborn
până la cărţile Sandrei Steingraber
"Living Downstream" (Trăind în aval) şi "Having Faith" (Păstrarea încrederii).
Şi poate că asta este legătura cu generaţia următoare -
ca şi soţia mea şi frumoasa mea fiică acum 13 ani -
poate că în legătura aceasta
care le face pe femei activiste
în această arie specifică.
Dar pentru bărbaţii de aici, vreau să spun
că nu sunt doar femeile şi copii ameninţaţi aici.
Broaştele expuse la atrazină,
au testiculele pline de găuri şi de spaţii,
datorită dezechilibrului hormonal,
şi în loc să producă spermă,
aşa cum fac testiculele de aici,
tubulii testiculari rămân goi
şi fertilitatea scade cu peste 50%.
Nu este vorba doar de munca mea cu amfibienii,
dar cercetări similare au arătat, la peşti, în Europa,
găuri în testicule şi absenţa spermei la reptilele dintr-un grup din America de Sud
iar la şobolani, o absenţă a spermei
de asemenea din tubulii testiculari.
Şi desigur că noi nu facem astfel de experimente pe oameni,
dar doar prin coincidenţă,
colegul meu a arătat că bărbaţii care
au un număr scăzut de spermatozoizi, o calitate redusă a spermei
au semnificativ mai multă atrazină în urină.
Aceştia sunt doar bărbaţi care trăiesc
într-o comunitate agricolă.
Bărbaţii care lucrează efectiv în agricultură
au nivele de atrazină mult crescute.
Iar cei care aplică atrazina
au şi mai multă atrazină în urină,
până la niveluri care sunt de 24.000 de ori mai mari decât cele pe care noi le considerăm active,
au atrazină prezentă în urină.
Desigur, marea lor majoritate, 90% sunt mexicani, mexicani-americani.
Şi nu doar la atrazină sunt expuşi.
Sunt expuşi la chimicale precum cloropicrina,
care a fot folosită la origini ca un gaz neurotoxic.
Şi mulţi dintre aceşti muncitori
au o speranţă de viaţă de doar 50 de ani.
Nu ar trebui să fie o surpriză că lucrurile care se petrec în viaţa sălbatică
sunt de asemenea avertismente pentru noi,
aşa cum Rachel Carson şi alţii ne-au avertizat.
Aşa cum reiese şi în acest diapozitiv de la Lacul Nabugabo în Uganda,
deşeurile agricole din această cultură,
care trec în aceste găleţi,
reprezintă singura sursă de apă de băut, gătit şi de baie pentru acest sat.
Acuma dacă le-aş spune bărbaţilor din acest sat
că broaştele au imunitate scăzută
şi că se dezvoltă ouă în testiculele lor,
legătura dintre sănătatea mediului şi sănătatea publică
ar fi clară.
Nu ai bea apă despre care ai ştii că are un asemenea impact
asupra vietăţilor sălbatice care trăiesc în ea.
Problema este, în satul meu, Oakland,
în majoritatea satelor noastre,
noi nu putem vedea această legătură.
Noi dăm drumul la robinet, apa curge, presupunem că este de încredere,
şi presupunem că noi controlăm mediul,
decât că suntem o parte din el.
Deci nu ne trebuie mult să ne dăm seama
că aceasta este de fapt o problemă de mediu.
Şi mă tot gândeam
la această întrebare.
Ştim atât de multe despre încălzirea globală şi de schimbările climatice,
şi, cu toate acestea nu avem nici un concept
despre ceea ce eu numesc ştiinţa mediului intern.
Ştim ce punem acolo afară,
avem o idee despre aceste repercusiuni,
dar ignorăm atât de tare ceea ce ştim
despre ceea ce se întâmplă atunci când punem diverse lucruri
în corpurile noastre.
Este sentimentul meu
şi este nevoia mea imperioasă de a mă afla aici
să ştiu că, aşa cum noi femeile mergem înainte
ca şi povestitori ale acestor lucruri
dar şi ca cele care ducem această povară
de a ne purta copii, de a-i duce la termen,
noi avem cea mai mare putere de cumpărare ale celor trebuincioase în casă,
iar noi vom fi cele care vom duce mai departe
munca lui Tyrone şi a altor oameni de ştiinţă din întreaga lume.
Iar rugămintea mea este
ca atunci când ne gândim la problemele de mediu
să ne amintim că ele nu se reduc doar la topirea gheţarilor şi la calotele glaciare,
dar este vorba, de asemenea, şi de copii noştri.
Vă mulţumesc.
(Aplauze)