Ma, amikor a tükörbe nézek,
a Columbia Egyetem végzett diákját látom, aki jogot és pedagógiát tanult;
ifjúsági pártfogót, aktivistát,
és New York állam leendő szenátorát.
(Üdvrivalgás)
Ezt mind látom a tükörben,
de látom azt az embert is, aki élete negyedét börtönben töltötte –
hat évet, hogy pontos legyek.
Még kamaszként kezdtem meg büntetésem Rikers Islanden,
valami olyasmiért, ami kis híján egy ember életébe került.
Az, hogy ma itt vagyok, nem a büntetésnek köszönhető,
amivel tizenévesként a felnőttek börtönében szembesültem,
és nem is igazságszolgáltatásunk kérlelhetetlenségének.
Egy osztályterem légköre vezetett be valami olyasmibe,
amiről sosem gondoltam volna, hogy lehetséges számomra,
vagy akár jogrendünk egésze számára.
Néhány héttel feltételes szabadulásom előtt
egy pártfogó biztatott, hogy vegyek részt egy új főiskolai képzésben,
amit a börtönben hirdettek meg:
Börtönkurzus a büntető igazságszolgáltatásról címmel.
Elég lényegre törőnek tűnik a cím, ugye?
Végül kiderült,
hogy nyolc fogvatartott és nyolc kerületi ügyészhelyettes
vesz részt a tanfolyamon,
amit Geraldine Downey, a Columbia Egyetem pszichológia professzora,
és Lucy Lang, manhattani kerületi ügyészhelyettes
közösen tartott.
Ez volt az első ilyen próbálkozás.
Őszintén meg kell mondjam,
nem így képzeltem főiskolai tanulmányaim kezdetét.
Az első naptól kezdve teljesen odavoltam.
Azt gondoltam, a teremben csupa fehér ügyész lesz.
De emlékszem, hogy amikor bementem az első előadásra,
és megláttam a fekete ügyészeket
arra gondoltam:
"Feketeként ügyésznek lenni –
az már igen!"
(Nevetés)
Mire a tanfolyam első része véget ért,
teljesen beszippantott a dolog.
Sőt, egy héttel a szabadulásom után
olyat tettem, amit mindenképp el akartam kerülni:
Egyenest visszasétáltam a börtönbe.
Hál' istennek ezúttal csak hallgatóként,
hogy csatlakozzam csoporttársaimhoz.
Ekkor már az órák végén
hazamehettem.
A képzés következő részében arról beszélgettünk,
hogyan jutott az életünk idáig,
és hogy kerültünk abba a terembe.
Elég felszabadultnak éreztem magam ahhoz,
hogy elmondjam ott mindenki előtt,
hogyan kerültem ide.
Elmeséltem, hogy nővéreimmel együtt végignéztük,
mit szenvedett el anyánk mostohaapánktól,
hogy hogyan menekültünk el, és végül hogy kötöttünk ki egy anyaotthonban.
Beszéltem róla, hogy megesküdtem a családomnak,
megvédem őket.
Azt is elmagyaráztam, hogy 13 évesen nem úgy éreztem magam, mint egy kamasz,
sokkal inkább, mint egy katona, küldetésben.
És ahogy a katonáknak,
ez nekem is azt jelentette, hogy érzelmi terhet hordozok a vállamon,
és – bár utálom ezt kimondani –
egy pisztolyt is az övemben.
Alig pár nappal 17. születésnapom után
ez a küldetés teljesen félrecsúszott.
Mentünk nővéremmel a mosodába,
és tömeg állta el utunkat.
Teljesen váratlanul két lány a nővéremre támadt.
Megzavarodva attól, ami történik, megpróbáltam az egyik lányt elhúzni.
és éreztem, hogy közben valami súrolja az arcom.
Ahogy dolgozott bennem az adrenalin,
észre sem vettem, hogy egy férfi kivált a tömegből és megvágott.
Amint megéreztem, hogy a meleg vér végigfolyik az arcomon,
és láttam, hogy a férfi újra rám emeli kését,
védekezésül előhúztam pisztolyom a derékszíjamból,
és meghúztam a ravaszt.
Szerencsére a lövés nem volt halálos.
Kezem remegett, a szívem szaporán vert, és bénult voltam a félelemtől.
Ettől a pillanattól
olyan megbánást éreztem, ami már mindig velem lesz.
Később tudtam meg, hogy félreértésből támadták meg a nővéremet –
összetévesztették valakivel.
Rémisztő volt,
de kiderült az is, hogy nem voltam sem olyan felkészült, sem olyan képzett,
amilyennek egy családját védő katonának lennie kéne.
De a környékünkön csak úgy éreztem biztonságban magam,
ha van nálam fegyver.
Visszatérve a tanterembe, miután meghallgatták a történetem,
az ügyészek is mondták, hogy nem akartam én bántani senkit.
Azt akartam csupán, hogy hazajussunk épségben.
Láttam, miként változik meg az arcuk,
ahogy sorban végighallgatják a fogvatartottak történeteit,
egyiket a másik után.
Történeteket, melyek sokunkat nem engedtek szabadulni
a fogva tartás ördögi köréből.
Ezeket a köröket legtöbben nem tudják megszakítani.
Persze vannak, akik szörnyű bűnöket követnek el.
De amiket ezek az emberek
a bűncselekmények elkövetése előtt átéltek,
olyan történetek, amikhez hasonlót ezek az ügyészek sosem hallottak korábban.
És amikor arra került a sor, hogy az ügyészek beszéljenek,
én magam is meglepődtem.
Ők sem érzéketlen drónok vagy robotzsaruk,
arra programozva, hogy börtönbe küldjék az embereket.
Nekik is volt apjuk, anyjuk,
testvéreik.
De ami a legfontosabb, jó tanulók voltak.
Voltak céljaik, amit el akartak élni.
És hittek abban, hogy a törvény erejével megvédhetik az embereket,
Olyan küldetést teljesítenek, amit nagyon is meg tudok érteni.
A képzés felénél Nick – egyik elítélt társam –
kifejtette aggodalmát,
hogy az ügyészek kerülgetik a faji alapú elfogultság és diszkrimináció kérdéseit
a büntető igazságszolgáltatásban.
Nos, aki volt valaha börtönben,
az tudhatja, hogy nem lehet börtönreformról beszélni úgy,
hogy szóba ne hoznánk a faji kérdést.
Csendben drukkoltunk Nicknek,
és kíváncsian vártuk az ügyészek válaszát.
Nem emlékszem, ki szólalt meg először,
de Chauncey Parker vezető ügyész igazat adott Nicknek, és kifejtette,
hogy véget kell vetni a színes bőrűek tömeges bebörtönzésének.
Én elhittem, hogy őszintén mondja.
És tudtam, hogy jó irányba haladunk.
Elkezdtünk csapatként működni.
Kezdtünk új lehetőségek után kutatni,
és felfedni igazságszolgáltatásunk valós állapotát,
és hogy mi hozhat
tényleges változást számunkra.
Számomra ezt a változást nem a kötelező börtönbeli programok jelentették.
Inkább az idősebbek tanácsaira figyeltem,
azokéra, akiket arra ítéltek, hogy életük hátralevő részét börtönben töltsék,
Ők segítettek újragondolni, hogy mi a férfias viselkedés.
Belém oltották minden vágyukat és céljukat,
abban bízva, hogy sosem fogok visszakerülni a börtönbe,
és követük leszek a szabad világban.
Említettem már, hogy láttam, miként világosodik meg az egyik ügyész,
aki valami olyat mondott, amit én nyilvánvalónak gondoltam:
hogy nem a fogva tartás eredményeként,
hanem annak dacára változtam meg.
Világos volt, hogy ezek az ügyészek korábban nem sokat gondolkodtak azon,
mi lesz velünk, miután elítéltek.
De már az, hogy együtt ültünk egy tanteremben, elég volt ahhoz,
hogy a jogászok kezdjék belátni, hogy sem a társadalomnak,
sem nekünk nem szolgál javunkra,
ha bezárnak.
A tanfolyam vége felé az ügyészek izgatottan hallgatták,
ahogy arról beszélünk, mit kezdünk életünkkel szabadulásunk után,
de az nem tudatosult bennük, milyen kemény is lesz ez nekünk.
Még most is látom a szó szerinti döbbenetet
az egyik fiatal kerületi ügyészhelyettes arcán:
a szabaduláskor kapott ideiglenes igazolványunk elárulja,
hogy frissen jöttünk a börtönből.
Nem is gondolta, mennyi akadályt gördít ez elénk,
amikor visszatérünk a társadalomba.
Ugyanakkor láttam, mennyire átéli, milyen nehéz meghoznunk a döntést,
hogy hová menjünk haza: egy ágyra valami szállón,
vagy egy szabad kanapéra egy rokonunk agyonzsúfolt lakásába.
Abból, amit megtanultunk az órák során,
konkrét ajánlások születtek.
Javaslatainkat a diplomaosztón mondtuk el
az állami Büntetés-végrehajtási Parancsnokság illetékesének
és a manhattani kerületi főügyésznek
a Columbia Egyetem egy zsúfolt előadótermében.
Ha most a csoportunkra gondolok,
ennél emlékezetesebbé aligha tehettük volna
az együtt eltöltött nyolc hetet.
Alig 10 hónappal az után, hogy kijöttem a börtönből,
újra egy szokatlan teremben találtam magam,
ahová New York város rendőrségének meghívására mentem el,
hogy egy értekezleten megosszam velük elképzeléseimet.
Előadásom közben
a hallgatóságban megpillantottam egy ismerős arcot.
Az ügyész volt, aki az esetemmel foglalkozott.
Ahogy megláttam,
eszembe jutottak a bíróságon töltött napok,
a hét évvel korábbiak,
ahogy végighallgatom, hogy hosszú börtönbüntetést kér rám,
úgy, mintha fiatal életem értelmetlen lenne,
és nem lenne benne semmi lehetőség.
De most
mások voltak a körülmények.
Elhessegettem gondolataimat,
és odamentem hozzá, hogy kezet rázzunk.
Úgy tűnt, örült, hogy találkoztunk.
Meg volt lepve, de örült nekem.
Mondta, hogy büszke, hogy itt lehet velem ebben a teremben,
és elkezdtünk beszélgetni arról, hogy dolgozhatnánk együtt,
hogy jobbak legyenek a körülmények közösségünkben.
És így ma
mindezt a tapasztalatot felhasználom,
mikor a Columbia Egyetem Jogvédő Diáktanácsát szervezem,
és összehozom a New York-i fiatalokat – köztük olyanokat is, akik ültek már,
és másokat, akik még csak középiskolások –
a város tisztviselőivel.
Ezeken az órákon
ötletelünk, hogy miként lehetne
a városban élő legveszélyeztetettebb fiatalok életén javítani,
még mielőtt összeütközésbe kerülnének a törvénnyel.
Erre megvan a lehetőség, ha tesszük a dolgunkat.
Társadalmunk és jogrendszerünk azt a képzetet alakította ki bennünk,
hogy a problémákat megoldják a börtönök,
és büntetéssel feloldhatjuk a társadalmi kihívásokat.
De a valóság nem ez.
Képzeljenek el egy pillanatra egy olyan jövőt,
ahol senkiből nem lehet
ügyész,
bíró,
rendőr,
de még felügyelő tiszt sem,
ha nem ül be előbb egy tanterembe,
hogy találkozzon és megismerkedjen azokkal,
akiknek az életéről döntenie kell.
Részemről megteszem, ami tőlem telik,
hogy támogassam ezeket a beszélgetéseket és az együttműködést.
Megfelelő képzéssel elérhetjük,
hogy kialakuljon egy olyan jogrend, ami mindenkit befogad,
és ahol mindenki egyenlő.
Számomra ezt jelentette ez az egészen újszerű párbeszéd
és teljesen újfajta képzés,
ami megmutatta, hogy gondolkodásom
és a bűnügyi igazságszolgáltatás is
megváltoztatható.
Azt mondják, az igazság szabaddá tesz.
De szerintem
inkább az oktatás
és a párbeszéd vezet ehhez.
Köszönöm.
(Taps)