Htela bih da razgovaramo o zaboravljenom proseku.
To su za mene učenici, kolege i obični ljudi
na koje se često ne obraća pažnja
jer se ne smatraju ni izuzetnim ni problematičnim.
To su deca koju mislimo da možemo da ignorišemo
jer se njihova potreba za podrškom ne čini naročito hitnom.
To su kolege
koji su pokretačka snaga naših organizacija,
ali ih ne smatraju inovatorima koji podstiču izuzetnost.
Na mnoge načine zaobilazimo ljude u sredini
jer se zbog njih ne mučimo da zaspimo
dok razmišljamo koju ludost će sledeću da smisle.
(Smeh)
Istina je da je došlo do toga da se oslanjamo na njihovu uljuljkanost
i osećaj nepovezanosti
jer to olakšava naš posao.
Vidite, ja znam ponešto o zaboravljenom proseku.
U prvim razredima srednje škole držala sam se sredine.
Dugo sam bila dobra učenica,
ali sve se promenilo u sedmom razredu.
Provodila sam dane u tračarenju, dodavanju ceduljica,
i uopšte glupirajući se sa prijateljima.
Vreme kada je trebalo pisati domaći provodila sam na telefonu,
u raspredanju o svakodnevnim dešavanjima.
Umnogome, iako sam bila tipična 12-godišnja devojčica,
moja ambivalentnost prema obrazovanju dovela je do prilično prosečnih ocena.
Srećom po mene, moja majka je shvatila nešto važno,
da moj trenutni položaj nije moje konačno odredište.
Kao bivši istraživački bibliotekar i pedagog,
moja majka je znala da sam sposobna da postignem mnogo više.
Ali je takođe znala da,
pošto sam mlada crnkinja u Americi,
možda ne bih imala prilike da izađem iz proseka
ako ih ona ne stvori namerno.
Zato me je prebacila u drugu školu.
Prijavila me je na aktivnosti u mom naselju vezane za liderstvo.
Počela je i da ozbiljnije razgovara sa mnom
o fakultetu i mogućnostima za karijere ka kojima bih mogla da težim.
Formula moje majke da me izvuče iz sredine bila je prilično jednostavna.
Počela je velikim očekivanjima.
Potrudila se da pronađe način da me pripremi za uspeh.
Pozivala me je na odgovornost
i usput me je ubedila da imam moć
da stvorim svoju priču.
Ta formula ne samo da je pomogla meni
da se izvučem iz nazadovanja u sedmom razredu,
već sam je koristila i kasnije u Njujorku,
kada sam radila sa decom koja su imala mnogo potencijala,
ali ne i mnogo prilika da idu na fakultet i završe ga.
Vidite, učenici sa odličnim uspehom
obično imaju pristup dodatnim sredstvima,
kao što su letnje aktivnosti za razvoj,
stažiranja
i ekspanzivan nastavni program
koji ih vodi iz učionice u svet
na načine koji odlično izgledaju na prijavama za fakultete.
Ali, ne pružamo takve mogućnosti svima.
Rezultat nije samo to da neka deca propuštaju stvari.
Mislim da ih i mi, kao društvo, propuštamo.
Vidite, imam ludu teoriju o ljudima u sredini.
Mislim da u sredini ima nekih neunovčenih dobitnih srećki.
Mislim da se lek za rak i put do mira u svetu
možda tu kriju.
E, sad, kao bivša nastavnica,
ne kažem da će svi čudesno postati učenici sa svim peticama.
Ali takođe verujem da je većina ljudi u sredini
sposobna za mnogo više.
Mislim da ljudi ostaju u sredini zato što smo ih tamo potisnuli,
a ponekad samo tamo kuliraju
dok ne vide šta će dalje.
Sva naša putovanja
sastoje se od niza odmora, ubrzanja, gubitaka i pobeda.
Imamo obavezu da se postaramo
da rasni, rodni, kulturološki i socioekonomski identitet
nikada ne bude razlog zbog kojeg niste imali kuda iz sredine.
Tako, kao što je i moja majka radila sa mnom,
počela sam sa velikim očekivanjima od mladih sa kojima sam radila.
Počela sam pitanjem.
Prestala sam da pitam decu: „Hej, da li želiš da ideš na fakultet?“
Počela sam da ih pitam:
„Koji fakultet želiš da pohađaš?“
Vidite, prvo pitanje -
(Aplauz)
Prvo pitanje ostavlja mnoge nejasne mogućnosti otvorenim,
dok drugo pitanje
govori nešto o tome za šta ja mislim da su moji mladi sposobni.
Na osnovnom nivou,
pretpostavlja da će uspešno završiti srednju školu.
Takođe pretpostavlja
da će imati takva akademska svedočanstva
koja će im omogućiti prijem na fakultet i univerzitet.
Sa ponosom mogu reći da su visoka očekivanja delovala.
Mada studenata crne rase i latinoameričkog porekla
koji na nacionalnom nivou diplomiraju na fakultetu za šest ili manje godina
ima 38 procenata,
dobili smo priznanje Odbora za fakultete
ne samo za našu sposobnost da upišemo decu na fakultet,
već i da im pomognemo da ga završe.
(Aplauz)
No, takođe razumem da su velika očekivanja super,
ali potrebno je malo više od toga.
Ne biste tražili od poslastičara da ispeče kolač bez rerne.
I ne treba da tražimo od ljudi u sredini da prosto uskoče,
a da im ne obezbedimo sredstva, strategije i podršku koju zaslužuju
da bi ostvarili napredak u životu.
Jedna devojka kojoj sam dugo bila mentor, Nikol,
došla je u moju kancelariju jednog dana,
nakon što je njen savetnik pogledao njena prilično ubedljiva svedočanstva
i izrazio krajnji šok i čuđenje
što je uopšte zainteresovana da ide na fakultet.
Ono što savetnik za usmeravanje nije znao je da je, kroz svoju zajednicu,
Nikol već imala pristup pripremama za fakultet,
pripremama za prijemni ispit i međunarodnim programima putovanja.
Ne samo da je fakultet bio deo njene budućnosti,
već mogu sa ponosom reći da je Nikol stekla dve master diplome
nakon što je diplomirala na Univerzitetu Perdu.
(Aplauz)
Takođe smo se potrudili da pozivamo mlade na odgovornost,
ali i da u njima usadimo osećanje odgovornosti
prema samima sebi, jednih prema drugima, prema svojoj porodici i zajednici.
Udvostručili smo napore u cilju razvoja mladih na osnovu njihovih sposobnosti.
Išli smo na radionice liderstva,
na izazove sa preprekama u vazduhu i na zemlji,
i zajedno smo se bavili najvećim životnim pitanjima.
Kao rezultat, deca su zaista usvojila tu ideju
da su odgovorna da steknu fakultetsku diplomu.
Bilo je tako prijatno videti decu kako zovu jedni druge i šalju poruke
da bi pitali: „Hej, zašto kasniš na pripreme za prijemni?“
I: „Šta ćeš da spakuješ za obilazak fakulteta sutra?“
Stvarno smo radili na tome da fakultet postane bitna stvar.
Počeli smo da stvaramo programe u studentskim domovima
i događaje koji bi omogućili mladima da zaista zamisle sebe
kao studente i diplomce.
Moji zaposleni i ja nosili smo svoju odeću sa fakulteta
i nadmetali se na zabavan i zdrav način oko toga čija je škola bila bolja.
Deca su se zaista primila
i počela su da vide da je nešto više moguće u njihovim životima.
Ne samo to, već su i mogli da pogledaju oko sebe, tu zajednicu studenata,
i da vide decu sa istim poreklom
iz istih naselja
koja su imala iste ambicije.
Taj osećaj pripadnosti bio je ključan
i pokazao se na izuzetan, divan način jednog dana
kada smo bili na aerodromu u Johanesburgu i čekali da prođemo kroz carinu
da bismo išli u Bocvanu zbog volontersko-edukativnog putovanja.
Videla sam grupu dece koja su se skupila u krug.
Obično, kod tinejdžera, to znači da se nešto dešava.
(Smeh)
Prišla sam iza njih
da bih otkrila o čemu govore.
Upoređivali su pečate u pasošima.
(Smeh)
I maštali su naglas o svim ostalim zemljama
koje su planirali da posete u budućnosti.
Kada sam videla te mlade ljude iz Njujorka
koji su na putu ne samo da postanu studenti,
već i da učestvuju u programima za učenje u inostranstvu,
a zatim i obavljaju poslove širom sveta,
osetila sam neverovatno zadovoljstvo.
Kada razmišljam o svojoj deci
i svim doktorima, advokatima, nastavnicima, socijalnim radnicima,
novinarima i umetnicima
koji su proizašli iz našeg kutka u Njujorku,
ne smem ni da pomislim šta bi se dogodilo
da nismo uložili u prosek.
Samo pomislite na sve što bi propustile njihove zajednice i svet.
Ova formula za prosek ne deluje samo kod mladih ljudi.
Može preobraziti i naše organizacije.
Možemo biti hrabriji
da osmislimo i formulišemo misiju koja inspiriše sve.
Možemo da iskreno pozovemo naše kolege za sto za kojim se odlučuje
da bismo smislili strategiju da ispunimo misiju.
Možemo usput ljudima davati značajne povratne informacije
i, što je nekad najvažnije,
postarati se da se pripišu zasluge za svačiji doprinos.
Kada su moji zaposleni sami za sebe postavili visoke ciljeve,
bili su u stanju da u radu sa mladima
ostvare velike promene.
Bilo je sjajno vratiti se unazad i videti sve moje bivše kolege
koji su krenuli na doktorske studije
i preuzeli liderske uloge u drugim organizacijama.
Imamo ono što je potrebno da inspirišemo i uzdignemo ljude u sredini.
Možemo pružiti ljubav ljudima u sredini.
Možemo osporiti sopstvene predrasude o tome ko i kako zaslužuje priliku.
Možemo izgraditi organizacije, zajednice i institucije
tako da budu inkluzivne i podržavaju principe jednakosti.
Jer, na kraju krajeva, ono što se često pogrešno uoči kao tačka
u stvari je samo zarez.
Hvala.
(Aplauz)