În acest moment, se petrec multe lucruri cu Luna.
China și-a anunțat planurile pentru o stație populată la Polul Sud
până în anul 2030,
iar Statele Unite ale Americii au un plan oficial
ce urmărește ca un număr mare de oameni
să trăiască și să muncească în spațiu.
Asta va începe cu programul NASA Artemis,
un program internațional care va trimite prima femeie și următorul bărbat
pe Lună în acest deceniu.
Miliardarii și sectorul privat se implică
în moduri fără precedent.
Sunt peste o sută de companii de lansare în lume
și aproape o duzină de companii private de transport pe Lună,
ce pregătesc misiuni robotice către suprafața lunară.
Avem rachete reutilizabile pentru prima dată în istoria omenirii.
Asta ne va permite să dezvoltăm infrastructura
și utilizarea de resurse.
Deși estimările variază, oamenii de știință cred
că ar putea fi până la un miliard de tone metrice de gheață pe Lună.
Asta e mai mult decât mărimea lacului Erie
și îndeajuns de multă apă pentru a susține poate sute de mii de oameni
ce trăiesc și muncesc pe Lună.
Chiar dacă planurile oficiale evoluează mereu,
există motive reale să credem că am putea vedea oameni
începând să trăiască și să muncească pe Lună
în următorul deceniu.
Cu toate acestea, Luna are aproximativ mărimea continentului Africa
și începem să vedem că resursele cheie
ar putea fi concentrate în zone mici
aproape de poli.
Asta ridică întrebări despre coordonarea accesului către resursele limitate.
Și sunt întrebări legitime despre a merge pe Lună:
colonialism, patrimoniu cultural
și reproducerea inegalităților sistematice ale capitalismului de astăzi.
Și încă un punct...
Nu avem deja destule provocări mari pe Pământ?
Guvernarea Internetului, pandemii, terorism și poate cel mai important,
criza climatică și pierderea biodiversității.
Într-un anumit sens,
ideea de Lună doar ca destinație
întruchipează aceste calități problematice.
Invocă o atitudine de cucerire
de frontieră,
rachete mari și proiecte costisitoare,
competiție și câștig.
Dar ce e cel mai interesant despre Lună
nu sunt miliardarii cu rachetele lor
sau aceeași luptă învechită dintre state.
De fapt, nu e hardware-ul.
Este software-ul.
Sunt normele, obiceiurile și legile.
Sunt tehnologiile noastre sociale.
Și e oportunitatea să ne actualizăm instituțiile democratice
și statul de drept,
pentru a răspunde unei noi ere de schimbări de dimensiuni planetare.
Vă voi spune cum Luna poate deveni o schiță
pentru rezolvarea unora dintre cele mai mari provocări de pe Pământ.
Am fost obsedată de acest subiect de când eram adolescentă.
Am petrecut ultimele două decenii lucrând la politicile spațiului internațional,
dar și la mici proiecte comunitare cu design guvernamental ascendent.
Când aveam 17 ani,
am participat la o conferință ONU despre utilizările pașnice
ale spațiului cosmic, la Viena.
Timp de două săptămâni, 160 de tineri din peste 60 de țări
au fost adunați într-un hotel mare de lângă clădirea ONU.
Am fost invitați să facem recomandări
statelor membre
despre rolul spațiului în viitorul umanității.
După conferință,
unii dintre noi am fost atât de inspirați,
încât am decis să continuăm să locuim împreună.
Să locuiești cu 20 de oameni ar putea suna nebunesc,
dar, în timp, am reușit să creăm un grup cu un nivel înalt de încredere,
care ne-a permis să experimentăm cu aceste tehnologii sociale.
Am dezvoltat sisteme de guvernare care variau de la a alege un CEO
la folosirea unui proces cu jurați.
Și cu cât am avansat în carierele noastre
și am trecut de la institutele din DC la a lucra pentru NASA
și la a înființa propriile companii,
aceste experimente ne-au permis să vedem
cum grupuri mici de oameni ar putea fi un vas Petri
pentru importante întrebări sociale precum reprezentarea,
sustenabilitatea sau oportunitatea.
Oamenii deseori se referă la Lună ca la un vas Petri
sau chiar ca fiind o coală albă.
Dar datorită acordurilor legale care guvernează Luna,
de fapt are ceva foarte important în comun
cu provocările globale de pe Pământ.
Amândouă presupun probleme ce ne cer să depășim teritoriul și granițele,
însemnând că Luna e mai mult ca un model
decât o coală albă.
Semnat în 1967, Tratatul Spațiului Cosmic e tratatul definitoriu
ce guvernează activitățile din spațiu,
incluzând și Luna.
Și are două elemente cheie
care schimbă în mod radical baza pe care legile pot fi construite.
Primul e garantarea accesului liber la toate zonele unui corp celest.
Iar al doilea e că Luna și celelalte corpuri celeste
nu pot fi revendicate de un stat.
Asta e o nebunie,
pentru că tot sistemul internațional pământesc,
ONU,
sistemul de tratate și acorduri internaționale
este construit pe ideea de suveranitate statală,
pe revendicarea pământurilor și a resurselor din interiorul granițelor
și pe autonomia de a controla accesul liber în cadrul acelor granițe.
Prin eliminarea amândurora,
creăm condițiile pentru ceea ce numim „bunuri comune.”
Bazate pe lucrarea lui Elinor Ostrom, câștigătoarea premiului Nobel pe economie,
bunurile comune globale sunt acele resurse pe care le împărțim,
ce ne cer să lucrăm împreună pentru a gestiona și proteja
aspecte importante pentru supraviețuirea și bunăstarea noastră,
precum climatul sau oceanele.
Abordările bazate pe bunuri comune oferă un teren neexplorat
pentru design-ul de instituții,
care abia începe să fie explorat
la nivel global și interplanetar.
Cum arată drepturile de proprietate?
Și cum gestionăm resursele
când metodele tradiționale de autoritate externă și proprietate privată
nu se aplică?
Cu toate că nu avem toate răspunsurile,
climatul, guvernarea internetului, autoritarismul...
toate acestea sunt amenințări profund existențiale
pe care n-am reușit să le combatem cu metodele curente de gândire.
Metodele de succes viitoare ne vor cere să dezvoltăm noi instrumente.
Deci, cum încorporăm logica bazată pe bunuri comune
în instituțiile noastre globale și spațiale?
Aceasta e o încercare provenită dintr-o sursă neașteptată.
Ca tânăr activist în cel de-al Doilea Război Mondial,
Arvid Pardo a fost arestat pentru organizarea de mișcări anti-fasciste
și condamnat la moarte de către Gestapo.
După război,
a ajuns în corpurile diplomatice,
devenind apoi primul reprezentat permanent al Maltei
în Organizația Națiunilor Unite.
Pardo a văzut că legea internațională nu avea instrumentele
pentru a gestiona resursele globale comune
precum oceanele.
A observat și oportunitatea de a susține o împărțire echitabilă între națiuni.
În 1967, Pardo a ținut un discurs faimos la Națiunile Unite,
introducând ideea
că oceanele și resursele lor sunt „patrimoniul comun al omenirii.”
Sintagma a fost apoi adoptată ca o parte a Tratului Legii Mării,
probabil cel mai sofisticat regim de organizare de bunuri comune
de pe planetă astăzi.
A fost văzut ca un moment istoric,
o constituție a mărilor.
Dar limbajul s-a dovedit a fi atât de controversat,
încât a durat peste 12 ani să primească destule semnături
ca tratatul să fie aplicat,
iar câteva state încă refuză să-l semneze.
Obiecția nu era atât de mult despre împărțire în sine,
cât despre obligația de a împărți.
Statele au simțit că principiul de egalitate le subminează autonomia
și suveranitatea statului,
aceleași pe care se sprijină legea internațională.
Deci, în multe feluri,
povestea patrimoniului comun
este o tragedie.
Dar e puternică pentru că transformă într-o formă simplă
metodele prin care ordinea lumii curente se va apăra
și va rezista încercărilor de reformă structurală.
Dar aici este ideea:
Tratatul Spațiului Cosmic a realizat deja aceste reforme structurale.
La apogeul Războiului Rece,
speriate că fiecare dintre ele ar putea ajunge prima pe Lună,
Statele Unite ale Americii și URSS
au făcut echivalentul din Westfalia al pactului cu diavolul.
Prin cererea accesului liber și prevenirea revendicărilor teritoriale,
suntem nevoiți să regândim cele mai de bază instituții ale noastre,
iar poate că prin asta
vom învăța ceva nou pe care să-l folosim aici pe Pământ.
Deci cu toate că Luna ar putea părea puțin cam departe uneori,
cum răspundem acum întrebărilor de bază
va seta un precedent pentru cine are un loc la masă
și cum arată consensul.
Iar acestea sunt întrebări despre tehnologia socială,
nu despre rachete și hardware.
De fapt, aceste conversații încep să aibă loc chiar acum.
Comunitatea spațială discută despre acorduri comune de bază,
precum cum gândim zonele lunare ca situri patrimoniale
și cum obținem permisiunea de a ateriza undeva,
când autoritatea externă tradițională
nu se aplică?
Cum impunem cereri pentru cooperare
când e împotriva regulilor să le zici oamenilor unde să meargă?
Și cum organizăm accesul la resursele limitate
precum apa, mineralele
sau chiar vârfurile luminii eterne,
cratere care se află la latitudinea perfectă,
fiind expuse aproape constant la lumina solară,
deci oferind energie?
Unii oameni cred că lipsa de reguli de pe Lună
este periculoasă.
Și sunt într-adevăr niște elemente cu adevărat înfricoșătoare în asta.
Dacă nu există reguli pe Lună,
nu o să ajungem într-o situație de tipul primul venit, primul servit?
Și am putea ajunge acolo,
dacă ratăm acest moment.
Dar nu dacă suntem dispuși să fim îndrăzneți și să acceptăm provocarea.
Cum am învățat în comunitățile noastre de auto-guvernare,
e mult mai simplu să creezi ceva nou decât să încerci să modifici ceva vechi.
Și unde în altă parte decât pe Lună
am putea crea prototipurile unor noi instituții la scară globală
într-un mediu autonom, cu exact aceleași limitări de design
necesare pentru cele mai mari provocări de pe Pământ?
În 1999,
Organizația Națiunilor Unite a arătat unui grup de tineri tocilari
că putem gândi mai ambițios,
că putem influența națiuni dacă ne dorim.
Astăzi, scena este pregătită pentru următorul pas:
să ne imaginăm ce urmează după teritorii și granițe.
Vă mulțumesc!