Napjainkban sok minden történik a Holddal.
Kína bejelentette terveit,
hogy a 2030-as évekre települést létesít a Déli-sark térségében,
az Egyesült Államoknak pedig hivatalos menetrendje van arra,
hogy miként élhetne és dolgozhatna egyre több ember az űrben.
Elsőként a NASA Artemis nevű nemzetközi programja valósul meg,
amely ebben az évtizedben
eljuttatja az első nőt és a következő férfit a Holdra.
Milliárdosok és magántársaságok
soha nem tapasztalt mértékben kapcsolódnak be.
Több mint száz rakétafelbocsátó cég van a világon,
és tucatnyi magánkézben lévő ún. lunáris szállítócég készül arra,
hogy robotküldetéseket indít a Hold felszínére.
Az emberiség történetében először újrafelhasználható rakétáink vannak.
Ez lehetővé teszi az infrastruktúra fejlesztését
és az erőforrások jobb kihasználását.
A becslések eltérők, de tudósok úgy vélik,
hogy akár egymilliárd tonna vízjég is lehet a Holdon.
Ez több, mint az Erie-tó víztömege,
és elég ahhoz,
hogy akár több százezer ember élhessen és dolgozhasson a Holdon.
Bár a hivatalos tervek folyton változnak,
okkal feltételezhetjük,
hogy a következő évtizedben tanúi lehetünk annak,
hogy az ember képes lesz élni és dolgozni a Holdon.
A Hold azonban csak akkora, mint Afrika,
és úgy tűnik,
a létfontosságú erőforrások
a sarkvidékek közelében lévő kis területekre koncentrálódnak.
Ez fontos kérdéseket vet fel a szűkös erőforrások megosztásáról.
A Hold megcélzása kapcsán jogos aggodalmak is felmerülnek:
gyarmatosítás, kulturális örökség,
a mai kapitalizmus rendszerszerű egyenlőtlenségének újrateremtése.
És őszintén:
Nincs elég nagy kihívás itt, a Földön?
Az internet szabályozása, világjárványok, terrorizmus,
de talán legfőképpen a klímaválság és a biológiai sokféleség csökkenése.
Bizonyos értelemben
a Holdat pusztán célpontnak tekintő szemlélet
magába sűríti ezeket a jelenségeket.
Az erőszakos hódító hozzáállását idézi –
nagy rakéták, drága projektek,
verseny és győzelem.
De a Holddal kapcsolatban
nem a milliárdosok és rakétáik,
vagy az államok között véget nem érő hatalmi harc a legérdekesebb.
Valójában nem a hardver a lényeg,
hanem a szoftver.
A normák, a szokások és a törvények.
A társadalmi technológiák –
és a lehetőség, hogy korszerűsítsük demokratikus intézményeinket
és a jogállamiságot,
hogy reagálni tudjunk egy új korszak bolygószintű kihívásaira.
Elmondom, hogyan lehet a Hold a segítségünkre,
hogy megoldjuk a legnagyobb kihívásokat itt, a Földön.
Tizenéves koromtól megszállottan érdekel ez a téma.
Az utóbbi 20 évben nemzetközi űrpolitikával foglalkoztam,
de részt vettem alulról építkező kisebb közösségi projektekben is.
17 éves koromban ott voltam
a világűr békés felhasználásáról szóló ENSZ-konferencián
Bécsben.
Két hétre összehoztak 160 fiatalt több mint 60 országból
az ENSZ-központ melletti egyik nagy szállodában.
Javaslatokat kellett tennünk
a tagállamoknak arról,
hogy milyen szerepe legyen a világűrnek az emberiség jövőjében.
A konferencia után
néhányan olyan lelkesek lettünk,
hogy elhatároztuk: együtt maradunk.
Együtt élni 20 emberrel őrültségnek tűnhet,
de az évek során így erős bizalom alakult ki közöttünk,
és kísérletezhettünk a társadalmi technológiákkal.
Irányítási rendszereket terveztünk: vezérigazgatót neveztünk ki,
esküdtszéki eljárást tartottunk.
Ahogy haladt a karrierünk,
és a szellemi műhelyektől a NASA felé vettük az irányt,
vagy saját vállalkozást indítottunk,
ezek a kísérletek felnyitották a szemünket arra,
hogy kis csoportok is szolgálhatnak Petri-csészeként
fontos társadalmi kérdésekben, mint pl. képviselet,
fenntarthatóság vagy esélyegyenlőség.
A Holdra gyakran tekintünk Petri-csészeként
sőt tiszta lapként.
A Hold azonban a rá vonatkozó jogi egyezmények miatt
igen fontos hasonlóságot mutat
a Föld globális kihívásaival.
Mindkét esetben túl kell lépnünk a határokban való gondolkodáson,
tehát a Hold inkább mintaként szolgálhat,
semmint tiszta lapként.
Az 1967-ben aláírt Világűregyezmény szabályozza
a világűrben, így a Holdon folytatott tevékenységeket.
Két olyan fontos rendelkezése van,
amely gyökeresen átírja a törvényalkotás alapelvét.
Egyrészt szabad bejárást kell biztosítani az égitestek minden területére.
Másrészt a Holdat és más égitesteket
nem sajátíthatják ki a nemzetek.
Ez fura,
hiszen a Földön a teljes nemzetközi egyezményrendszer –
az ENSZ,
a szerződések és nemzetközi megállapodások rendszere –
az állami szuverenitás elvére,
a határokon belül a földterületek és erőforrások kisajátításának
és e határokon belül a szabad hozzáférés korlátozásának jogára épül.
Ha eltöröljük mindkettőt,
megteremtjük az ún. közjavak elérhetőségét.
Elinor Ostrom Nobel-díjas közgazdász munkássága alapján
a globális közjavak olyan erőforrások, amelyek mindannyiunkéi,
és együttműködésre van szükség, hogy kezeljük és védjük
a túlélésünk és jólétünk szempontjából fontos értékeket,
mint pl. az éghajlatot és az óceánokat.
A közjavakon alapuló megközelítések új intézménytípusokat hozhatnak létre;
ezt a lehetőséget csak most kezdjük feltárni
globális és bolygóközi szinten.
Mi a helyzet a tulajdonjogokkal?
Hogyan kezeljük az erőforrásokat,
amikor egy külső hatóság vagy a magántulajdon hagyományos eszközei
nem alkalmazhatók?
Bár nincs mindenre válaszunk,
az éghajlat, az internet szabályozása, a tekintélyuralom –
ezek mind olyan egzisztenciális fenyegetések,
amelyeket nem tudtunk elhárítani a jelenlegi gondolkodásmódunkkal.
A sikeres előrehaladáshoz új eszközöket kell kidolgoznunk.
Hogyan tudjuk a közjavak tiszteletére épülő gondolkodást beépíteni
globális és űrpolitikai intézményeinkbe?
Szólok egy meglepő hátterű próbálkozásról.
A 2. világháborúban egy fiatal aktivistát,
Arvid Pardót fasisztaellenes szervezkedésért
letartóztatta és halálra ítélte a Gestapo.
A háború után
Pardo szépen haladt előre a diplomáciai pályán,
és végül Málta első állandó képviselője lett
az ENSZ-ben.
Pardo látta, hogy a nemzetközi jognak nem voltak eszközei,
hogy kezelni tudja a közös globális erőforrásokat,
pl. a nyílt tengereket.
De látott lehetőséget, hogy előmozdítsa a nemzetek közötti igazságos megosztást.
1967-ben az ENSZ-ben tartott emlékezetes beszédében
felvázolta azt a gondolatot,
hogy az óceánok és azok kincsei "az emberiség közös öröksége".
A kifejezést végül beemelték a Tengerjogi Egyezménybe,
amely valószínűleg ma is a legkifinomultabb szabályozórendszer
a közjavak terén.
Mérföldkőnek,
a tenger alkotmányának tartották.
De nyelvezete annyira vitathatónak bizonyult,
hogy 12 évig tartott, míg elég állam írta alá,
hogy hatályba léphessen,
és néhány állam ma sem hajlandó aláírni.
A kifogás nem maga a megosztás volt,
hanem a megosztás kötelezettsége.
Az államok úgy érezték, hogy az egyenlőség elve
csökkenti autonómiájukat és állami szuverenitásukat,
azt az autonómiát és állami szuverenitást, amely a nemzetközi jog alapját képezi.
Vagyis több szempontból
a közös örökség elvének története
tragédia.
De nagy jelentőségű, mert rávilágít,
hogyan indul be a jelenlegi világrend védekező mechanizmusa,
és hogyan áll ellen a strukturális reformra tett kísérleteknek.
De a lényeg a következő:
a Világűregyezmény már hozott strukturális reformokat.
A hidegháború tetőzésekor
az USA és a Szovjetunió megrémülve,
hogy a másik ér elsőként a Holdra,
megkötötték a vesztfáliaihoz hasonló alkut az ördöggel.
A szabad hozzáférés igénye és a területi kisajátítás tiltása folytán
át kell alakítanunk a legalapvetőbb kereteket,
és talán mindeközben
tanulunk valami újat, amit alkalmazhatunk a Földön.
Bár néha úgy tűnik, a Hold a távoli jövő zenéje,
az alapkérdésekre ma adott válaszok
precedenst teremtenek, hogy ki kap helyet a tárgyalóasztalnál,
és milyen megegyezés születhet.
Ezek a társadalmi technológia körébe tartozó kérdések,
nem rakéták és hardver kérdése.
A tárgyalások megkezdődtek.
Az űrszektor szereplői a megállapodás kérdéseiről tárgyalnak:
Miként jelöljük ki a Hold területeit örökségi helyszíneknek?
Miként kapunk engedélyt, hogy hol lehet leszállni,
amikor nem létezik
erre kijelölhető hatóság?
Hogyan érvényesítjük az egyeztetési kötelezettséget,
amikor szabályellenes megmondani, hogy hová mehetnek az emberek?
Hogyan kezeljük a ritka erőforrásokhoz való hozzáférést?
Ilyen a víz, az ásványok,
sőt az "örök fénycsúcsok" –
kráterek, melyek épp úgy helyezkednek el,
hogy szinte mindig éri őket a fény,
vagyis az energia.
Egyesek úgy gondolják,
a Holddal kapcsolatos szabályok hiánya ijesztő –
és tényleg van néhány ijesztő vonatkozása.
Ha nincsenek szabályok a Holdra vonatkozóan,
akkor végül nem egy "aki kapja, marja" helyzetbe esünk bele?
Megtörténhet,
ha elszalasztjuk a pillanatot.
De nem, ha merészek leszünk, és álljuk a kihívást.
Ahogy azt megtanultuk autonóm közösségeinkben,
könnyebb létrehozni valami újat, mint megpróbálni lebontani a régit.
És hol máshol, mint a Holdon
tudnánk létrehozni új intézmények prototípusát globális szinten,
zárt környezetben ugyanolyan tervezési korlátokkal,
mint amilyenek a legnagyobb kihívásokra jellemzőek a Földön?
1999-ben
az ENSZ arra tanított egy csapat űrrajongó fiatalt,
hogy gondolkozzunk nagyban,
hogy akár nemzetekre is hatást gyakorolhatunk, ha úgy akarjuk.
Most már minden készen áll a következő lépésre,
hogy elképzeljük, mi következik, ha nem lesznek határvonalak.
Köszönöm.