[Vigyázat, felnőtt tartalom]
Rana Ayyub indiai újságírónő,
akinek tevékenysége kormányzati korrupciót
és az emberi jogok megsértését tárta föl.
Évek alatt hozzászokott
a munkája miatti alpári szidalmazásokhoz és vitákhoz.
De arra nem lehetett fölkészülve, ami 2018 áprilisában érte.
Barátjával épp presszóban üldögélt, mikor először meglátta:
két perc 20 másodperces videót, amely nemi aktus közben ábrázolta.
Képtelen volt hinni a szemének.
Sosem készített szexvideót.
De sajnos, sok ezren elhiszik,
hogy a videón ő szerepel.
Kb. három hónapja készítettem vele interjút
a szexuális magánéletről írt könyvem kapcsán.
Jogászprofesszor, ügyvéd és emberjogi szószóló vagyok.
Hihetetlenül elkeserítő a tudat,
hogy a jog mily keveset segíthet rajta.
Beszélgetésünkben utalt rá,
hogy számítania kellett a hamisított szexvideó megjelenésére.
"A szexet oly gyakran használják nők megalázására és megszégyenítésére,
kiváltképp kisebbséghez tartozó nőkére,
főleg azokéra, akik hatalomban lévő férfiakkal mernek szembeszállni" – mondta.
Munkája során ezt tapasztalta.
A hamisított szexvideó 48 óra alatt járványszerűen elterjedt.
Minden internetes postafiókja tömve lett a videóból vett pillanatképekkel,
nemi erőszakkal és halállal fenyegették,
továbbá a muszlim vallását gyalázták.
Az internetes posztok sugalmazták, hogy szexre könnyen kapható.
Interneten gyűjtöttek róla adatokat:
lakcímét, mobilszámát
fölrakták az internetre.
Több mint 40 ezerszer osztották meg a videót.
Mikor valakit efféle tömeges kibertámadással vesznek célba,
a kár fölmérhetetlen.
Rana Ayyub élete romokban hevert.
Heteken át alig evett vagy beszélt.
Fölhagyott az írással, és megszüntette valamennyi közösségimédia-fiókját,
ami, mondanom sem kell, újságíró lévén nehéz dolog lehetett.
Félt a házából kilépni.
Mi lesz, ha a netes támadók beváltják a fenyegetéseket?
Az ENSZ Emberi Jogi Tanácsa megerősítette, hogy nem őrült,
és közleményt jelentetett meg arról, hogy aggasztja a biztonsága.
Rana Ayyub az ún. élethű hamisítással találta magát szemben.
Ez gépi tanulási technológia,
amely kép- és hangfelvételeket manipulál vagy állít elő,
melyekben olyan dolgokat tesznek vagy mondanak a szereplők,
melyet valójában sosem tettek vagy mondtak.
Az élethű hamisítás valóságosnak látszik, de nem az;
szemenszedett hazugság.
Bár a technológia még nem a legkifinomultabb,
már széles körben hozzáférhető.
Az élethű hamisítást illetően a legutóbb a figyelmet –
mint oly sok más esetben az interneten –
a pornó keltette föl.
2018 elején
valaki eszközt posztolt a Redditre,
mellyel arcot illeszthetnek pornóvideókba.
Ezt követően hamis pornóvideók áradata jelent meg,
amelyekben a közönség kedvenceinek számító celebnők tűntek föl.
Ma a YouTube-on számtalan oktatóvideóból
lépésről lépésre megtanulható,
hogy gyártható élethű hamisítvány valamely alkalmazásból.
Hamarosan tán már mobilunkon is képesek leszünk rá.
Íme, egypár emberi gyarlóságunk
és internetes eszköz kölcsönhatása,
amelyből fegyver válhat az élethű hamisítás révén.
Elmagyarázom.
Emberi lényként zsigerileg reagálunk hang- és képfelvételekre.
Elhisszük, hogy igazak,
hiszen feltételezzük, hogy igaz,
amit szemünk lát és fülünk hall.
Épp ez a mechanizmus áshatja alá
közös realitásérzékünket.
Noha elhisszük az élethű hamisításról, hogy igaz, de mégsem az.
Vonzanak minket a pikáns, ingerlő dolgok.
Hajlamosak vagyunk elhinni és megosztani
a negatív új információt.
Kutatók derítették ki, hogy az internetes kacsák tízszer gyorsabban terjednek,
mint a valósághű történetek.
Vonzódunk a nézetünkkel összhangban álló
információkhoz.
Pszichológusok ezt a tendenciát megerősítési torzításnak hívják.
A közösségi média még föl is erősíti ezt a tendenciát azzal,
hogy azonnal és széleskörűen továbbíthatjuk
a nézeteinkkel összhangban lévő infót.
Az élethű hamisítás súlyos egyéni és társadalmi kárt okozhat.
Képzeljünk el élethű hamisítást,
amelyen Afganisztánban Koránt égető USA-katonák láthatók.
Elgondolhatják, hogy az élethű hamisítás mekkora erőszakot váltana ki
a szóban forgó katonák ellen.
Mi van, ha a rákövetkező nap
másik élethű hamisításon
egy közismert, londoni illetőségű imám
az említett katonák megtámadását dicséri?
Erőszakos cselekmények és polgári zavargások
törnének ki nemcsak Afganisztánban és az Egyesült Királyságban,
hanem világszerte is.
Mondhatják nekem erre:
"Na, de Danielle, elragadta a képzelete!"
Nem úgy van.
Lépten-nyomon látjuk,
ahogy a WhatsAppon és más internetes üzenetküldőkön terjesztett hamisítások
etnikai kisebbségek elleni erőszakos cselekményekhez vezetnek.
Pedig azok csak szövegek voltak...,
képzeljék el, ha videók lettek volna!
Az élethű hamisítások képesek tönkretenni
a demokratikus intézményekbe vetett bizalmunkat.
Képzeljük el a választások előestéjét!
Az egyik élethű hamisítás azt mutatja,
hogy az egyik vezető párt jelöltje súlyos beteg.
Az élethű hamisítás fölboríthatja a választást,
és megingathatja a választás legitimitásába vetett hitünket.
Képzeljék el,
hogy az egyik óriási globális bank első nyilvános kibocsátásának előestéjén
élethű hamisítás jelenik meg,
miszerint a bank vezérigazgatója részegen összeesküvés-elméletekről hablatyol.
Az élethű hamisítás meghiúsíthatja a kibocsátást,
de még ennél is rosszabb, megingathatja a pénzpiac stabilitása iránti bizalmunkat.
Az élethű hamisítás kihasználhatja és fokozhatja a politikusokkal,
üzletemberekkel és más befolyásos vezetőkkel szembeni bizalmatlanságot.
Megtalálja a neki hinni kész közönségét.
Az igazságkeresés szintén veszélybe kerül.
Technológusok arra számítanak, hogy az MI fejlődésével nemsokára
nehéz, esetleg lehetetlen lesz megkülönböztetni
a valódit a hamisított videótól.
Hogyan világlik ki az igazság az eszmék élethű hamisítástól hemzsegő piacán?
Csak haladunk tovább a legkisebb ellenállás útján,
és azt hisszük, amit hinni akarunk,
és hadd vesszen az igazság?
Hisz így nemcsak a hamisítást hisszük el,
hanem az igazságban is kételkedni kezdünk.
Már találkoztunk az élethű hamisítás jelenségére hivatkozókkal,
akik célja gaztettük valódi bizonyítékának kétségbe vonása volt.
Hallottunk politikusokat fölháborító szavaikről készült felvételekről
azt mondani, "Ugyan, ez csak álhír!
Ne higgyenek a szemüknek, se a fülüknek!"
Ezt a kockázatot
Robert Chesney professzor és én "a hazug osztaléká"-nak nevezzük:
a hazug az élethű hamisításra hivatkozik,
hogy a gaztettéért járó felelősségre vonást elkerülje.
Úgyhogy munkánk nagyon nehéz, efelől semmi kétségünk.
Ezért előrelátó megoldások kellenek
a műszaki cégektől, törvényhozóktól,
jogalkalmazóktól és a médiától.
Jó adag társadalmi kitartásra is szükség lesz.
Nagyon nyílt párbeszédet kezdtünk
a műszaki cégek felelősségéről.
A közösségi médiának azt javasoltam,
hogy módosítsák szolgáltatási feltételeiket és közösségi irányelveiket,
hogy betiltsák az élethű hamisításokat, mert károsak.
Ennek megítélése emberi beavatkozást igényel,
és sokba kerül.
De az kell, hogy az emberek figyeljenek
az élethű hamisítások tartalmára és kontextusára,
hogy rájöjjenek: káros álcáról van szó,
vagy ellenkezőleg, értékes szatíráról, művészetről vagy oktatásról.
De mi a helyzet a törvénnyel?
A törvény oktat bennünket.
Megtanítja, hogy mi a káros és mi a rossz.
Alakítja a magatartást, elrettent az elkövetők megbüntetése
és az áldozatoknak nyújtott jogorvoslat útján.
A jog jelenleg még nem képes az élethű hamisítással fölvenni a harcot.
Az egész világon
híján vagyunk a megfelelő törvényeknek,
amelyek alkalmasak lennének elbánni
a szexuális magánéletbe betörő digitális álcázással,
amely tönkreteszi hírnevünket,
és érzelmi gyötrelmet okoz.
A Rana Ayyubbal történtek egyre inkább mindennaposak.
De mikor Delhiben jogalkalmazókhoz fordult,
azt a választ kapta, hogy semmit sem tehetnek.
A szomorú igazság,
hogy ugyanez lenne a helyzet az USA-ban és Európában is.
Joghézag van, amelyet ki kell tölteni.
Dr. Mary Anne Franks kollégám és én együttműködünk az USA törvényhozóival,
hogy a törvényeket fejlesszük a személyiséglopással egyenértékű
káros digitális álcázás betiltása érdekében.
Hasonló intézkedéseket tapasztalunk
Izlandon, az Egyesült Királyságban és Ausztráliában.
Persze, a szabályozási kirakósnak ez csak kis darabkája.
Tudom, a törvény nem mindent old meg.
Nehézkes eszköz.
Bölcsen kell alkalmaznunk,
de ennek gyakorlati akadályai is vannak.
Nem alkalmazhatjuk a törvényt ismeretlen és föllelhetetlen egyének ellen.
Ha az elkövető és áldozata
más-más országban él,
akkor hiába erőlködhetünk,
hogy az elkövető helyi bíróság elé álljon,
és viselje tette következményeit.
Így hát nemzetközileg összehangolt megoldás kell.
Az oktatásnak is van ebben szerepe.
A jogalkalmazók nem érvényesíthetik a törvényeket,
amelyekről nem tudnak,
és nem ajánlhatnak megoldást általuk nem értett problémákra.
A kiberzaklatást kutatva kiderítettem,
hogy a jogalkalmazók híján vannak a képzésnek,
amelyből megérthetnék a rendelkezésükre álló törvényeket
és az internetes zaklatás mibenlétét.
Milyen gyakran mondják az áldozatoknak:
"Kapcsolják ki a gépüket. Ne törődjenek vele. Majd elmúlik."
De látjuk Rana Ayyub esetét.
Azt mondták neki: "Ugyan, túl nagy ügyet csinál belőle.
A fiúk már csak ilyenek."
Ezért az új jogszabályoknak együtt kell járniuk oktatási törekvésekkel.
Az oktatásnak a médiára is ki kell terjednie.
Az élethű hamisítás jelenségét oktatni kell újságíróknak,
hogy ne fokozzák és ne terjesszék.
Ebben mindannyiunknak részt kell vennünk.
Mindannyiunknak szükségünk van képzésre.
Kattintunk, megosztunk, és bele sem gondolunk abba, amit teszünk.
Észszerűbben kell cselekednünk.
A hamisításokat jobban kell földerítenünk.
A megoldások kialakítása
sok gyötrelemmel fog járni.
Rana Ayyub még küzd a történtekkel.
Még nem képes szabadon kifejezni magát.
Elmondta nekem:
még úgy érzi magát, mintha ezernyi szem pásztázná a meztelen testét,
noha az eszével tudja, hogy nem az ő testéről van szó.
Gyakori pánikrohamai vannak,
kiváltképp, mikor ismeretlenek le akarják fényképezni.
"Mi van, ha újabb élethű hamisítás kedvéért teszik?" – jár a fejében.
A Rana Ayyubhoz hasonló személyek miatt
és demokráciánk érdekében
valamit haladéktalanul tennünk kell.
Köszönöm.
(Taps)