(tlukot srdce, hluboký povzdech)
Ahoj internete.
Podívej, kdo si vzpomněl na svoje zas**ný heslo.
Fajn, mám tu za sebou kus bílýho papíru,
(cinknutí židle o zem) nepohodlnou červenou židli
a něco na srdci.
Pojďme na to.
Být YouTuberem - sen 21. století.
Bohatým, slavným,
s armádou oddaných sledujících, co ti říkají, jak jsi úžasnej.
Dělat si, co chceš, kdy chceš a mít za to tolik digitálního dopaminu, kolik chceš.
Zapomeň na kariéru doktora a zachraňování životů, nebo dokonce
na učitele, který životy formuje. Sakra, dokonce i na herce nebo modela.
To je starý.
Mami, já chci být influencerem.
A na jaký to bude téma?
Koho to zajímá!
A tenhle kluk ten sen žil.
Dan: "Chceš obejmout?" Fanoušek: "Ano!"
Dan: "Jsou tu nějaký lesby? Prima." (křik fanoušků)
Měl všechno. Až jednou prostě...
Zmizel.
A tak,
otázka, která vzbudila obavy,
možná byla důvodem k oslavě a taky ke vzniku spousty konspirací, je...
Proč Dan Howell odešel z YouTube?
(dramatická hudba)
Ou, mám tu čerstvou zprávu.
Nejtajemnější trouba celýho internetu to udělal zas!
Kdo stráví rok natáčením coming outovýho videa, dotáhne to na
10 milionů shlédnutí a pak se prostě vypaří?
Co je to za magora?
Jo. Jsem magor. S duševním zdravím jsem měl... spoustu vážných problémů.
Ale teď jsem zpátky, tak si držte klubouky.
Tohle je varovný příběh o slávě, sledujících, komunitě, kultuře,
o střetu mezi vytvářením obsahu a radostí z něho
a o tom, že si máte dávat pozor na to, co si přejete, protože jednou...
se z toho zákonitě naprosto složíte.
Ale nejdřív... musíme pochopit, jak jsme se sem sakra dostali.
NA ZAČÁTKU...
1: Vysílejte se.
"YouTube. Vysílejte se."
Motto a mise o tom, že světová média už nejsou pod ochranou.
Ve chvíli, kdy internet proměnil média na sociální, se všechno navždycky změnilo.
Díky webu mohl kdokoliv s dostatečně stabilním připojením k nahrání videa kdykoliv
sdílet svůj příběh. Ať už to byl den v zoo, úvodní znělka Pokémona nebo evoluce tance.
Sdílet to s celým světem, baby.
A pak jsem tu byl já, v roce 2005. Děcko, co mrhalo celým svým zatraceným životem
tím, že sledovalo YouTube. Dobrý časy.
No, vlastně ne. Byly strašný. Ale víte co - prokrastinace je sranda.
K čertu s telkou a všema těma starochama. Na týhle stránce jsou cool, mladý,
vtipný lidi, co se šíleně baví. Na tohle se chci dívat.
Ryan Higa, Smosh, Hot For Words, Fred, Charlie-is-so-cool-like,
Community Channel, Mixed Bag. Dobrý časy.
YouTube ani na internetu nebyl velká věc, bylo to zastrčený místo.
Pro většinu lidí ve světě to byla stránka, kam se lidi chodí dívat na kočky nebo
staré dámy, co padají ze schodů. Myšlenka, že by lidi opravdu chtěli
něco vytvářet přímo pro ní, zněla dost chabě. Bylo to společenství
geeků, aspirujících komiků, filmařů a videoblogerů, co si mohli dovolit
webkameru a širokopásmový připojení a chtěli si najít kamarády.
A já jsem vždycky fantazíroval - Co kdybych to dělal taky?
Natočil krátký vtipný video, přidal zvukový efekty a pár šílených střihů po každým
druhým slově z nějakýho prazvláštního důvodu.
Prostě by to byla zábava. Sranda, prostě se nějak vyjádřit s kámošema ze školy.
Bez účelu, bez cíle, čistě jen z radikálního nutkání tvořit.
A pak jednou mi úžasnej kluk jménem Phil řekl: "Tak to prostě udělej."
Počkat.
Jakože já bych mohl být YouTuberem? (dramatický nádech)
Doslova každej může být YouTuberem.
A proto existuje nejhorší zasr*ný video na týhle stránce.
"Čau. Jmenuju se [Dan]."
Však vy víte! Síň slávy, vrchol trapnosti. Do toho, vysmějte se mi. Je mi to jedno.
Jsem na dně, spráskanej k smrti, už jsem se posunul dál, tomu se říká růst!
Tohle nebyla moje budoucnost. Byl to koníček. Moje budoucnost, jak jsem se
rozhodl, byla jít na práva. Protože o penězích tenkrát YouTube nebyl.
Tak jsem potřeboval "opravdovou" práci. No, právničina nebyla mým snem, to bylo
celý dětství herectví, ale tak co... Sny se přece neplní a já jsem nezajímavej,
průměrnej člověk, tak proč se vlastně snažit žít autenticky. Prostě to vzdám
hned na začátku a budu se držet kariéry, co si pro mě vysnil můj děda.
Jak byl ten koníček nevinnej. Prostě psaní a natáčení minivideí o prokrastinaci nebo
o tom, jak mi padaj věci z rukou. Žádný reklamy, ani sponzoři. Žádný drama, jen
bezcílná kreativita. A komunita. Čistý, upřímný, vesměs hodně špatný umění.
Někdo by mohl říct, že tohle byl zlatý věk YouTube.
A já ho zbožňoval.
Ach, jak jen se všechno změnilo. (démonický smích)
2: Veřejné vlastnictví
Jako všechno na světě, i YouTube koupila obří korporace.
Tady to byl Google a za 10 let už nebudou národy nebo víry. Všechno bude rozdělený
mezi pět velkých firem - Google, Apple, Disney, Amazon a... nejspíš Roblox.
Sázel bych na Roblox jako Apexovou dystopickou společnost, která vyhraje
Čtvrtou světovou válku s armádou vysoce inteligentních dětí.
První Partnerský program YouTube už tu byl předtím a teenager Dan
žárlivě sledoval, jak se lidi baví a přitom vydělávají víc než on v ASDA [supermarket]
Ale pak přišel celý Google AdSense. Tohle bylo opravdový.
Podívejte, "YouTube se tak změnil, když se do toho zamotaly peníze."
Jako... jo. Ale zároveň - lidi musejí jíst, jasný. Byla to fakt cool věc, že každý
mohl dělat něco, co je baví, jako práci. Ale jako, je to něco jinýho, protože
najednou, lidi, co na YT nebyli kvůli komunitě, začaly lákat prachy.
A lidi, co tam kvůli tomuhle byli, měli zákeřný zkorumpovaný půvab
krásný, nový, zlatý mrkve, za kterou má člověk jít.
V naší současný influencerský hrůzný dimenzi je docela dobře možný,
aby si kdokoliv online vydělal trochu peněz díky svému talentu.
A je tu nátlak na využití téhle možnosti a... monetizace svých koníčků!
Máte život v rovnováze nebo jiné vášně? Ne v naší nefér stresující společnosti!
Kdykoliv vidíte příležitost, musíte se za ní vydat.
Popožeňte tu kulturu!
"Miluju hraní, tak bych asi měl být streamer a hrát jen pro pobavení ostatních."
"Rád kreslím, měl bych kreslit na Patreonu oplzlý furry hentai na hraně zákona."
"Rád vyrábím z korálků, tak mám teď Etsy impérium v hodnotě 12 miliard dolarů.
A kdykoliv zavřu oči, vidím korálky. Korálky. KORÁLKY!
Dřív jsem je měl tak rád, utíkal jsem k nim. Teď ovládají můj život!
OSVOBOĎTE MĚ OD TĚCH KORÁLKŮ!"
Á sakra, byl jsem přijat do YouTube Partnerskýho programu. Je čas se nad tím
zamyslet trochu jinak, protože teď... jde o peníze.
Nikdy jsem nebyl moc ambiciózní, protože se ukázalo, že když chcete příjem z reklamy,
musíte nahrávat videa.
Aha?
A to, že jsem doslova ten nejhorší YouTuber na celým světě,
nanejvýš s jedním pětiminutovým videem jednou za čtrnáct dní, to úplně nestačí
k tomu, abych udržel krok s gamerem, co nahrává tři čtyřicetiminutový videa denně.
Takže jsem vlastně jako muzikant - dávám svůj materiál volně k dispozici
na streamovacích platformách a zoufale doufám, že to někoho zaujme natolik,
že mi přijde na turné a koupí si můj merch. Jakože fakt. Děkuju všem, co to udělali.
Upřímně, peníze mě asi nikdy úplně nemotivovaly. Fajn, jenom trochu.
Představuju si úspěch jako tři různý druhy motivace.
Asi jich je víc a někdo chytřejší už se tím zabýval, ale já jsem prosťáček, jasný?
Takže tohleto si myslím já. Prachy, pozornost a uznání.
Kolik peněz si chceš vydělat? Chceš zbohatnout nehledě na morální rozhořčení,
nebo ti stačí, že vyjdeš? Jak známým se chceš stát?
Chceš bejt prostě slavnej? Je jedno, že nemáš přátele, finanční stabilitu ani
budoucnost, prostě chceš mít zástup sledujících, A TO HNED?
Nebo si tohle vůbec nepřeješ? Ceníš si uznání?
Cokoliv děláš, chceš dělat čestně, takže rodina, přátelé, vrstevníci tě považují za
dobrýho člověka, co se upřímně snaží ze všech sil udělat něco pro svět?
No, tak já jsem narvanej někde uprostřed. Mám rád pozornost, jo, ale jen tu dobrou.
Nemohli by mě všichni mít rádi a nikdo by na mě nebyl ošklivej, prosím?
Nesnášim kapitalismus, ale chci mít vlastní peníze. Moje rodina peníze nemá,
takže nemám k čemu se vrátit. A kvůli svýmu batmanovskýmu, praštěnýmu,
traumatickýmu queer dětství potřebuju být finančně nezávislý, abych se nikdy
nemusel vrátit do doby, kdy jsem žil ve strachu z toho být sám sebou.
To je moje celá fantasy o odplatě. Ale můj největší nedostatek je,...
že mi záleží na tom, co si lidí myslí, a mám svědomí. Život by byl mnohem
lepší, kdybych byl totální sociopat. Ale to ne. Já v noci nespím z toho, že
jsem se jednou před 11 lety odvážil udělat z náhledu videa clickbait.
Můžete si tohle cvičení udělat, abyste zjistili, co je vaší motivací. Nebo to
použijte ke zjištění toho, co vám vaše práce může dát.
Ale YouTube - to je platforma zadarmo. Můžete si dělat, co chcete, s takovým
množstvím integrity, po které tak moc toužíte.
Ale když jde o prachy a slávu, jak dlouho vám to vydrží?
(uchechtnutí) Hodně štěstí. (démonický smích)
Ne, dneska už jsem se zlodušsky smál...
Konečně to bylo tady. Točil jsem videa o otravnejch kre**nech v kině nebo chodících
po městě. Lidi jsou rádi naštvaný a já jsem na tom vydělával peníze.
Jakože... tucty liber týdně. Což, když jste student, je fakt zatraceně velká věc.
Já jsem nestudoval rád. Proč se zabývat smluvními vztahy, když můžete natočit
video o podvádění lidí na Grindru jako morče. Byla to legrace, vtipy,
skutečně očistná záležitost... no a prostě koníček, že jo?
Ale pak jsem se musel rozhodnout. Mám bojovat se svým instinktem k pochybování
a odvážit se snít? Mohl bych tohle pozvednout na novou úroveň a všechno tím riskovat?
K*rva, to víte, že jo! Škola je nuda.
Tak jsem se rozhodl, tak jako každý jiný s internetovou kariérou, ať už YouTuber,
streamer nebo profík na e-sport. Vzal jsem svojí studentskou půjčku,
která mě už stihla pekelně zadlužit, a nechal jsem vejšky.
Pak jsem udělal video o tom, že jsem univerzitní odpadlík.
Nikdo z vás si nemyslel, že je to dobrej nápad!
Jako vážně, říkal jsem si, že moji vlastní sledující a ostatní tvůrci mě podpoří,
ale oni na to "Jo, jako nechci říct, že nejsi dobrej, ale je to určitě odvážný,
a nejspíš ne moc moudrý, ale hodně štěstí." Přestěhoval jsem se do Londýna.
Strašnej nápad, nájem byl skandálně vysokej a morálně zavrženíhodnej.
#SejměteVšechnyDomácí.
Ani s YouTubem, show na BBC Radio 1, různýma akcema, webovým seriálem a reklamou na
cereálie (která mi tehdy přišla v pohodě, ale zpětně si říkám, že bych asi cerálie
nepodporoval, #MocCukru) jsem stejně nemohl zaplatit zas*anej nájem. Sakra!
Fakticky jsem tehdy žil v chronickým stresu. Nemohl jsem spát, nejedl jsem
- což je u mě divný. Každou hodinu bdění jsem trávil prací z čirýho strachu.
A neměl jsem žádnej osobní život. Ale tohle jsem přece chtěl.
Lidi říkali, že toho nedělám dost a srovnávali mě s těma, co dokážou natočit
výzvu na jeden záběr. Nedělám tady fresky na kostelním stropě, ale napsat něco
dobrýho, natočit skeče, pokusit se o efekty. Kreativitu si nemůžete vynutit.
Jak dlouho trvá natočit pětiminutový vtipný video? Až třeba nekonečně hodně času.
Zkoušel jsem se držet týdenního plánu, ale nemohl jsem nic vymyslet a zrealizovat to
všechno tak rychle. Topil jsem se v tom. "Komentující a můj děda měli pravdu!
Tohle byl blbej nápad! Tenhle YouTube prostě nevydrží. Je to prostě trend.
Každou chvíli se to zhroutí a moje šance stát se úspěšným člověkem je v troskách."
Ale pak se to stalo. Velký třesk britských vloggerů roku 2013.
Podívejte na ně. (zvuk výbuchu a křiku)
Prostě se objevily sociální sítě - Facebook, Twitter, Insta, Tumbrl.
Noví uživatelé hledali obsah a já jsem tady prostě už byl.
Bum. 1 milion odběratelů.
A teď - jednou z nejoblíbenějších činností celýho lidstva je hraní klasický hry:
"Zaslouží si to?"
Zaslouží si to, anebo ne a měli bychom je za to zničit?
Mohl bych dostat ještě jeden trojúhelník? Oukej.
Jak přišli k úspěchu? Byl to talent, tvrdá práce nebo štěstí?
Použijte tenhle trojúhelník ke svržení každýho pyšnýho prevíta z jeho trůnu.
Řekněte sami...Dan Howell. Je talentovanej? Nadřel se, nebo měl prostě štěstí?
Ten pitomej, kudrnatej čur-...
Pravdou je, že jako YouTuber nebo i někdo jinej s pomíjivou kariérou jako sportovec,
herec, model a další profese, který nebudeme potřebovat ve společnosti,
až se nevyhnutelně zhroutí, ve skutečnosti potřebujete všechny tři.
A depresivním faktem je, že nezáleží na tom, jak moc jste talentovaný, když se tomu
naplno nevěnujete. Nebo jak moc na něčem pracujete, když vlastně nemáte talent
anebo když se na vás prostě jednoho dne neusměje štěstí.
Když se to video nestane virálním, neodhalí vás velkej streamer,
nevšimnou si vás v ulicích New Yorku a nevezmou vás do Hollywood nebo,
však víte, nemáte vlivný známý nebo příbuzný.
Zkoušeli jste mít bohatý nebo vlivný rodiče?
Ať už mě hodnotíte, jak chcete, já si osobně myslím, že jsem měl štěstí.
Ale pro případ, že je někdo pořád zatrpklej - vidle dolu - nebojte se.
Jsem pořád neskutečně ubohej pitomec, který zpracovává horu traumat, co jsou
tak hluboký, že z nich dřív umřu, než se naučim se s nima vyrovnat.
Takže, dělám to pro vás.
Tak, zvládnul jsi to. Platíš účty. Seš velkej YouTuber. Všechno je skvělý, ne?
No tak mi pověz, dr. Watsone, proč tolik YouTuberů končí s brekem na hlavním kanálu?
Ani ne na vedlejším. Na hlavním!
Má snad velký kalich kreativního obsahu otrávený okraj?
Právě jsem se smál slovu "okraj" [v orig. "rim" = označení pro konečník].
Čau, je mi třicet let a mám tvář a humor třináctiletýho.
Tak seš tady, tvůrce, a tvoříš si, co chceš. Takhle to chceš, ne?
Nebo teď děláš, co si myslíš, že chtějí tvoji diváci?
Nehledě na to, jak moc si říkáte, že tohle děláte proto a proto a držíte se toho,
nemůžete si prostě nevšimout, co na lidi jak působí. Pokud mluvíte o svý vášni k
inženýrství, a pak jednoho dne všem náhodou ukážete holej zadek v zrcadle
a zdvojnásobí se vám sledovanost, tak si prostě založíte OnlyFans. Jen nekecejte!
Problém je, že když se do toho zažerete natolik, že začnete vytvářet jenom to,
co si myslíte, že chtějí vaši sledující, tak si začnete myslet, že nikdo nemá
zájem o vaše skutečný já. A když sledující nebudete dost bavit, že přijdou s vidlema.
A pro mě byl tenhle zádrhel v tom říct si: "Jsem Dan, malej podrážděnej britskej kluk,
co se snaží dělat komedii, nebo Dan z Dana a Phila, co je pořád hodně sarkastickej, ale
tak nějak veselejší a dělá docela pěkný a klidný videa se svým kámošem?"
Jde o to, že jsem byl obojí. Není to tak, že by jeden byl špatnej, druhej dobrej.
Oba měli svoje vzestupy a pády. Samozřejmě, když něco napíšu, někdy se v tom lidi vidí
nebo je to vtipný. A když mě to něco hodně zajímá, může to být dokonce užitečný a
důležitý, což je prima. Ale rozhodně jsem to někdy přehrával s tou cynickou agresí,
kterou jsem vlastně chtěl zapadnout mezi naštvaný kluky, kterých jsem se vždycky bál.
A inspirovali mě svým stylem i britští komici nultých let, co byli zatraceně podlý.
A do týhle kultury jsem se narodil. Je to současně to, co jsem, a to,
čím jsem si myslel, že musím být. Když jsem blbnul s Philem, někdy to vypadalo mdle a
nesmyslně, jako bychom se schválně přetvařovali před naším publikem.
Ale v reálu my takoví prostě jsme! Prostě jsme se bavili a nezajímalo nás, kdo se dívá
Prostě jsme si udělali vlastní zábavu. A i když to nebyla moje vášeň, byla to legrace.
A jde o to, že Dan a Phil byli dobrý. Chápu, jestli jste nikdy neviděli žádný
video, možná jste o nich jen slyšeli a říkali si, že jsou na nic. Ale ti skuteční
sledující, ti to vědí. Jestli jste u toho byli, měli jsme pár fakt dobrých, vtipných
originálních kusů. Představili mužnost z jinýho úhlu a lidem to rozradostnilo den.
A svým způsobem to na mě působilo mnohem silněji, protože to bylo větší než já.
Ale cítil jsem se, jako kdyby byli dva různí YouTubeři na jednom kanálu.
A neustále jsem byl rozpolcený mezi rozjásanými fanoušky Dana a Phila, co
chtěli víc tohohle, a jen Danovými, co chtěli komedii. Ne tuhle gay hovadinu.
A někdy se zdálo, že mě nesnáší oba tábory, protože jsem nedělal to, co po mně chtěly.
Další věc, která vás může stresovat.
Ale pak tu byla ta většina klidných, obyčejných lidí, kterým se líbilo všechno.
"Ale vždyť je to YouTube, o nic nejde. Čau."
Kdokoliv s nějakým publikem bude prožívat tenhle vnitřní boj o to, aby mohl zůstat
věrný sám sobě, udělal lidi, co mu všechno dali, šťastný a zůstal s hlavou nad hladinou.
A tyhle moje základy se postupně rozpadaly, jak jsem se nořil stále hlouběji do moře.
Můžu vám na rovinu říct, že každýho YouTubera traumatizují trollové.
Úplně všichni, ať už jsou to staří YouTubeři, seriózní, podrážděný jako prase
nebo jen zas**ný anime avatary, viděl jsem je sedět na setkáních
s vyděšenými pohledy a ptal se: "Hej, co se stalo? Proč vypadáš jako já?
Nikdo by neměl vypadat jako já." Smutná tvář.
A pak začali břečet: "Jeden člověk na Instagramu mi napsal,
že se mu víc líbil můj předchozí účes."
Tohleto platí na jakýhokoliv tvůrce, celebritu nebo osobu, co měla virální
příspěvek, a najednou si jí všichni všímají. Negativní zaujatost - blbý sr*čky vynikají.
Předpokládáme, že se lidi budou chovat srdečně, jako v teoriích společnosti.
Ale pochopitelně, na internetu jsou lidi neuvěřitelně toxický, protože je nám všem
ouzko a chceme někoho stáhnou dolů k sobě do bažiny společnýho utrpení.
Ale vážně. Můžete si přečíst tisíc komentářů "Jsi krásnej." "Jsi dokonalej" "Vypadáš jako
starý smutný Wilbur Soot." "Jsi model."
Ale, když strávíte hodiny natáčením videa a 10 vteřin po nahrání jeden člověk řekne:
"Minulý video se mi líbilo víc." Totální zničení. Týdny smutku.
A tak je přirozený vzít ten jeden z tisíce komentářů a rozšířit ho na:
"VŠICHNI MĚ NENÁVIDÍ!"
Vždycky všem říkám, že je to špička ledovce. Soustředíme se na ten kousek nad hladinou,
ale většinu publika, v jakýkoliv komunitě, a doufám, že lidstvu celým (otazník),
není vidět. Prostě potichu žijí.
Takže tady je přípitek na "Číhající", na tiché odběratele, ty, co se dívají,
ale nikdy nekomentují. Díky vám se svět pořád točí a vy si klidně můžete umýt ruce
od všeho tohohle zasr*nýho dramatu.
Vážně, vy jste jediný vítězové v týhle drsný hře.
Jo, takže - Dan a Phil. Fanoušci Dana a Phila, to bylo něco.
Hlavní fandom bych umístil na pomyslný Mount Rushmore děsivých fandomů,
mezi Stmívání, BTS, anime a Ricka a Mortyho. Jen tak mimochodem, tím, že byli aktivní,
nezamýšleně terorizovali zbytek internetu. Nebyla komunita v tichém koutku nebo
trendy téma, které by bylo uchráněno před touhle mašinérií komentátorů, která všechny
nevinné úživatele stáhla k sobě do hlubin. Cítil jsem se jako internetová Godzilla.
Kamkoliv jsem šel, nemohl jsem si pomoct, všude jsem působil spoušť. Nemohl jsem se
podívat na nic, co se mi líbilo, aniž bych to "podpálil" nebo "praštil ocasem".
Chápu, že je to trochu iritující brouzdat internetem nebo jít do Mekáče, když nejste
součástí těhlech skupin, ale je to vážně tak špatný? Jako... lidi se jen baví.
Tady je můj odvážný názor: Nechte lidi, ať se baví. Oukej?
Je to v pohodě, už jsme všichni starý. Je mi jedno, jestli je vám 10, tady jde
o emoční únavu. Jste starý. Přežili jsme. Vesměs. Koukali na moje úvodní reklamy,
já ty peníze utratil za terapii. To se docela povedlo, tak co.
Phil a já jsme strávili roky tím, že jsme spolu tvořili, záměrně přímo pro sledující.
Máme za sebou skoro všechno, co jsme chtěli jako duo udělat.
Teď máme každý vlastní věci, kterým se chceme věnovat, ale
to je na tom právě trochu divný, protože jsme pořád... skutečný lidi,
i když zrovna nic netočíme. Ale nebojte, pořád se budeme objevovat spolu,
když to budete nejmíň čekat nebo chtít.
Byla to fakt velká legrace, ale bylo toho dost.
Veškeré podpory a nadšení jsem si vždycky cenil, ale jak víme z Dannyho
bizarního gay dobrodružství, když se masa lidí snaží spekulovat o vaší sexualitě a
odhalit jí pro legraci, není to tak skvělý, když ještě nejste "out" a vzdorujete tomu.
Já jsem si skoro nic z toho neužil a žil jsem v naprostým strachu z toho, že
mě někdo vyoutuje. Tahle velká lež byla jako zeď, která mi nedovolovala navazovat
opravdový vztahy. Ale dobrý. Nějak to nakonec dopadlo.
Úplně každý na světě navazuje parasociální vztahy s lidmi, které osobně nezná,
ale často vidí na obrazovce - oblíbenými TV moderátory, radio DJ, TikTokery, co se
starají o psy. Přijdou nám známí a je to úplně přirozený. Není to v jádru špatný.
Prostě se to tak děje. Blbý je, když jste ta osoba na druhý straně.
Jak moc se máte otevřít? Je to pro vás prostě jen práce a vytváříte obsah,
nebo máte Twitter proto, abyste vážně říkali to, co si myslíte, a Instagram proto,
abyste ukázali, kde jste a co plánujete? Je vlog kreativní video blog, kde mluvíte
o nějakém tématu, nebo je to doslova video z vašeho života, kde jste hvězdou
vlastní digitální reality show?
Kde je hranice mezi sdílením vtipných příhod a skutečných vztahů, které pak
lidé napjatě sledují jako telenovelu? Když se vám změní život, lidi do něho
přijdou a zase odejdou, tak je publikum naštvaný, že jste jim zkazil podívanou.
Někdy se zdá, že jste tu proto, abyste byli jako Sims rodina. Hrajete si na dům.
Vývoj vašeho kanálu není kreativní růst, ale veřejné hraní si na život.
Chcete nějakou hitovku? Ožeňte se, mějte děti, pořiďte si psa, ukažte život, udělejte
to všechno a hned, jak rychle jen dovedete, dokud se vám nebude kouřit od bot.
A my se tomu všemu budeme strašně smát, než se to celý zhroutí.
Fajn, to bylo zatraceně dramatický.
Můžete si sdílet, co chcete, nastavit si vlastní hranice. Ale zase - různí lidé
chtějí různé věci. A všechny je uspokojit nemůžete. Takže prostě musíte dělat to,
co chcete vy, a přijmout, že nemůžete potěšit vždycky všechny. Což jsem já
nedovedl a fakt mě to trápilo. Ale pořád jsem si užíval ty peníze a pozornost.
A někdy taky to uznání, když jsem občas udělal něco dobrýho.
Ale úspěch na YouTube nezávisí na tom, že máte dobrý věci a daří se vám,
protože život není fér. A to nemluvím o tom, že vám nemusí přát štěstí.
Vedle vší téhle svobody na divokém západě zvaném YouTube, je tu vyšší moc - neznámá
a nekontrolovatelná síla, která má moc dosazovat a svrhávat krále, dávat a brát,
demonetizovat vaše video, když řeknete něco, co je gay...
Algoritmus.
(klidná hudba) 3: Algoritmus
Pst. Pojďte sem. Blíž. Ne zas tak moc.
Chcete znát tajemství, životní vychytávku? Jak být dalším MrBeastem?
Je čas si zahrát hru. Od dob videa "Charlie mě kousnul do prstu", který od tý doby
prodali jako NFT a smazali (tuhle apokalypsu vítám), je úspěch na YouTube
závislý na tom, jestli hrajete tu Hru. V začátcích byly klíčový pro to, abyste se
dostali na hlavní stranu, statistiky sledovanosti. Nejvíc shlédnutí, komentářů,
nejvíc lajků za den. Takže - zničte to pitomý tlačítko "Like" a dostaňte mě na titulku.
Prostě, půjčujte si, kraďte, intrikujte, udělejte, co můžete, abyste mobilizovali
svoje sledující a dostali se do tý správný kolonky a konečně prorazili.
Ale "hlavní cenou" bylo být mezi doporučenými videi. Teď jsi v hlavní
kolonce, kámo. A najednou, miliony naprostých podivínů - fakticky,
sledující na YouTube byli tehdy skoro všichni padesátníci a děsný pitomci,
co psali úděsně divný komentáře - a počet shlédnutí, co ti mohl změnit život.
Jak ses sem dostal? No, zaměstnanec YouTube se zkrátka rozhodl.
Jo, prostě jednoho dne si někdo řekl "Tohle tam dám" a měl moc naprosto
vám změnit život. A to se rozkřiklo, takže jste tuhle osobu potřebovali identifikovat,
smeknout před její milostí, lichotit jí, spřátelit se s ní a dostat se do kolonky.
Vím to, protože půlka mých kolegů tohle udělala. Osobně znám osobu, která takhle
pracovala, a pak z toho [videa] bylo trending téma, mělo kupu shlédnutí,
interakcí, věci měly spád. Ale hlavní stránka už nebyla tím hlavním,
protože jakmile došlo ke kontroverznímu přechodu z odběrů na doporučená videa,
vyvstala nová otázka - kdo doporučuje? Nebo bych měl říct CO.
S algoritmem se to má tak, že doslova nikdo přesně neví, jak funguje a co dělá.
"Pokoušela jsem se tomu porozumět, ale..."
Je to program, co zjistí, co vás na YT udrží, a rázem jste chycený v nekonečným rolování
zkázy (na rozdíl od těch jiných rolování zkázy). Prostě - ke mně, sedni, zůstaň.
Něco z toho je jasný. Tohle video má hodně shlédnutí, lajků, komentáře, podílů na nich
a lidi potom sledují i jiná videa, takže tohle video bylo iniciační drogou k tomu,
aby lidi spadli do týhle vířící černý díry zábavního průmyslu.
Bez týhle skrytý formule je prostě nejlepší optimalizovat všechno, co jde.
Protože pokud nebudete přizpůsobený proudům jako běluha na vlnoběžníku
namazaná lubrikantem, tak si zkrátka škodíte.
Tak pojďme optimalizovat!
Klíčová slova. Prostě tam dejte všechno. Nemusí to být relevantní.
Tvůj návod na cupcaky? Prsa, láska, peníze, hotovost, krypto, Hillary Clinton,
Johnny Depp, drama, čaj, čaj English breakfast, třetí světová, dinosaurus "Yee".
Hlídejte si čas. Čím delší video, tím déle držíte lidi na YouTube. Udělejte z toho
pětiminutovýho skeče svůj požitkářský celovečerní debut. (zvuk cvrčků)
Jen dbejte na to, aby měl aspoň 8 minut, aby mohla být na konci druhá reklama.
Ale, copak? Tvoje videa zaberou čas a natočíš jen jedno za měsíc? No, tak to
budeš vždycky menší prioritou než hráči Minecraftu. Máš s tím problém?
Můžeš jít jinam. Nebo počkej, ono není kam jinam jít.
Clickbait - 90% úspěchu na YouTube závisel vždycky na názvu a náhledovým obrázku.
Je to tak. Nezáleží na tom, co máte za obsah. Pokud zaujmete aspoň tak, že se
lidi budou dívat do doby, než se to započítá jako shlédnutí, udělejte pro to cokoliv.
Já to vim. Měl jsem videa, kde mohlo být o miliony víc shlédnutí, kdybych jim nedal
tupý tematický názvy, abych nepůsobil moc otravně.
A pak je tam tahle sra*ka. V raných letech měl každý YouTuber
z hlavní strany jako náhledy videí cenzurovaný pornosnímky a titulek
"Akční blondýnka". Vyplývá z toho, že lákání zmatených starších mužů bylo
důležitější, než udělat dobrý video. Zakladatel YouTube
- jo, ten chlápek ze zoo - řekl, že původní inspirací bylo mít místo,
kde by bylo snazší najít a nahrát videa o tom, jak Janet Jackson vyklouzlo prso.
TOHLE je prapůvod týhle stránky.
Můžete si myslet: "Neudělám žádný typický video 'konec YouTubera', je to trapný"
Ale když vám statistiky řeknou, že ho nedělá nikdo, dokud to po nich někdo
nechce, a je to jejich poslední šance v životě - odolali byste?
Reklamy - máte úvodní a závěrečný, náhodně vybraný někde uprostřed,
v seznamu a v prohlížeči. A oblíbená konspirační otázka -
"Upřednostňuje algoritmus videa, co jsou monetizovaná?"
Protože můžete být nejsocialističtější, veřejně sponzorovaný tvůrce revoluce,
ale co když je to pravda a algoritmus chce ty prachy?
No... Užijte si reklamu.
Pardon, předpokládal jsem, že teď byla reklama, pokud tomu ovšem nesebrali
monetizaci, což si myslím, že udělají.
Je to ale pravda, nebo má jen monetizovaný obsah větší naděje na úspěch a vy jste
mi právě dali 0,002 pencí jen tak?
Kauzalita, korelace, konspirace, comme ci, comme ça.
A jak všichni víme, když se třísekundový klip se psem blbnoucím uprostřed noci,
který byl nahraný před 12 lety, najednou všem doporučí ve stejnou chvíli, algoritmus
začne zahrnovat náhodný sr*čky bohatstvím.
Existují YouTubeři, co nejsou nic extra, ale algoritmus je vystřelí na desítky
milionů shlédnutí, a taky někteří "původní" YouTubeři, co se celá léta snaží a dřou,
jednoho dne se probudí a je jich polovina. Vidíte to sami, přes noc se algoritmus
jen tak rozhodne, že chce kořist. Takhle já žít nemůžu, jasný!
Myslím, že jsem měl štěstí, když uvážím, jak zatraceně ukecanej jsem vždycky byl.
Ale jak se můžete cele ponořit do týhle platformy, když víte, že jste vydaný na
milost a nemilost tomuhle algoritmu?! Abych to shrnul - hodně lidí se hodně
snaží optimalizovat a prostě nemají dobrý videa. Mají výbavu, design, všechno nový a
vypulírovaný, ale je jim jedno, co vlastně dělají a proč by na to lidi měli koukat.
I vodu můžete optimalizovat do zblbnutí, ale když smrdí, kůň vám z ní pít nebude,
voda se nezkonzumuje a... taky ten kůň asi zemře na dehydrataci.
To je docela zneklidňující. Prostě se snažte udělat něco dobrýho a modlete se,
aby si vás robot zamiloval. Skutečná hrůza ale není algoritmus
doporučování, ale podivný program bez tváře, který vám s pomocí jednoho řádku
počítačovýho kódu nechá zmizet celý život před očima. ID obsahu si může nedopatřením
přivlastnit něčí život. A pak o něj musíte bojovat při vyšetřování a mezitím na něm
někdo jiný vydělává peníze, než ho získáte zpátky. Můžete třeba na něco
reagovat v dobrý víře a najednou BAM - máme zavřeno.
Tady taky používám klipy a je to v dobrý víře, ale číkoliv systém správy obsahu
tohle může kdykoliv zablokovat. A tohle je pro mě důležitý!
Je to hrůza!
Pak je tu demonetizace. U malýho tvůrce, co na tuhle platformu vsadil život, je to
opravdová noční můra. A jak víme, kvůli všem těm problémům s inzercí, protesty
nahrávacích společností a skandálům si YouTube (možná odůvodněně) bude
chránit záda, protože tohle celý se může sesypat, což nechceme.
Je tu spousta důvodů, proč byste se mohli rozloučit se svým ziskem.
Když třeba probíráte něco kontroverzního, když moc nadáváte, především v prvních
deseti nebo třiceti vteřinách. Kdybych třeba řekl "Ahoj, zk*rvenej internete",
moc kůže nebo béžovýho oblečení. "Promiň, systém si myslí, že tvoje paže
je zadek, cvak." Nebo, očividně, gay věci, protože nějakou dobu "lesbická rodina"
byla hodnocená jako "Á, lesby, to je porno pro heterosexuály." Cvak.
Moje gay video přišlo o monetizaci. Jako, já jsem o ní ani nestál, ale neměl jsem
na vybranou. A kdo ví - bylo to proto, že jsem moc mluvil o gay traumatu a smrti,
a k tomu by nikdo soudný nechtěl dávat reklamy, nebo kvůli tomu, že jsem řekl
asi třicetkrát F*ck, a to bylo po úpravě, v původní verzi jich tam bylo 67, což je
zhruba jeden a půl fucků za minutu. Nejspíš to k*rva potřebuju zredukovat.
Stephen Fry jednou řekl: "Bylo by nemožné představit si život bez nadávání a bez
užívání si nadávání. Typ přehnaně útlocitných lidí, co si myslí, že nadávání
je známkou nedostatku vzdělání nebo nezájmu o jazyk, jsou jen zasr*ný magoři."
Souhlasím, ty úžasnej syčáku, ale chápu, že to nemusí být vždycky vhodný.
A jako podívejte, vím, že je sranda mít vztek, ale YouTube není homofóbní.
Není pravda, že Google nesnáší gaye. Skoro každý, kdo pro Google pracuje, je gay.
Říká se jim "Gaygleři", což je podle mě horší než být homofóbní.
A z korporátního úhlu pohledu, hele, dokud queer lidi zůstanou na správný
straně kapitalismu, máme dovoleno žít. Takhle teďka funguje pride.
YouTube říká, že si neudělal seznam toho, do je k demonetizaci. Program se jen učí,
co je vhodný, a časem snad nebude tak špatný. Ale kdy jste kde viděli umělou
inteligenci, co postupem času byla lepší? Hm? Určitě to tak bude.
Není jiná alternativa. Je tu moc videí, moc omezení, příliš mnoho v sázce.
Už teď mají manuální hodnotitele. Ani nevim, jak je to možný.
Manuálního hodnotitele tohoto videa zdravím a doufám, že bude mít hezký den.
A... omlouvám se doslova za všechno.
Takže upřímně - dejte ty vidle dolu - lidi v YouTube mají starost o tvůrce a komunitu
a dělají, co můžou. Ale žít vedle všemocnýho programu, co vám může každou chvíli zlomit
vaz, je děsivý. Je to nepříjemný, děsí mě to, chci z toho skočit přes palubu.
Proto pokud se vám podařilo dostat se dovnitř YouTube, navázat opravdový lidský
kontakt v týhle digitální pevnosti, tak z toho musíte do nejvíc vytřískat, dokud
vás mamka YouTube miluje, protože v týhle kleci budete potřebovat veškerou
možnou péči. Pro mě byl naprosto nejlepší na YouTube tým z Partnerského programu.
Věřte mi, že zástupci komunity, partnerský manažeři jsou lidi, co YouTube a YouTubery
skutečně milují. Nepřešli by z Google Doodle týmu, kdyby to tak nebylo.
Vím, že je populární si myslet, že YouTube má velký, zákeřný plán, ale tak to není.
Většina lidí chce, aby to byla dobrá, příjemná stránka, kde jsou sledující
i tvůrci šťastný. Jako jasně, je to byznys.
Takže hádejte co - vedení společnosti dá přednost čemukoliv, co přinese nejvíc
zisku všem akcionářům. Nehejtujte hráče, vyndejte gilotinu.
Jsem si jistý, že je to stresující, když se byznys srazí s přátelstvím, a do toho
se přimotají právní aspekty, ale YouTube funguje jako celá společnost.
A v ní my žijeme.
Asi jsem rád, že je YouTube vůbec ochotný dát tvůrcům 55 % výdělku a ne jednu
desetitisícinu ze tří liber padesáti jako některý jiný aplikace.
Takže, říkejte si o mně, že jsem prostoduchej. Nikdy to není to tak
jednoduchý, jak si někteří lidé myslí.
Ale víte, co se říká - jde o to, koho znáš, a ne, co děláš.
Takže kdykoliv mě YouTube o něco požádal, tak jsem přiběhnul a zavrtěl ocasem
jako poslušný pejsek.
Udělat interview s budoucím králem v prostorách YouTube, udělat interview
se Susan [Wojcicki], ukázat všem značkám, jak jsem cool, aby u mě inzerovaly #Brandcast
Sdílet svou otřesnou zkušenost s depresí se znuděnými politiky na akci #YouTubeOnStage,
abychom ukázali noblesní část komunity.
Udělal jsem i YouTube rewind, i když vím, že je to trapný.
Všechen ten tanec, žádný vtipy, žádná ironie, jen čirý, drahý, mezinárodní trapas.
Will Smith: "Fortnite."
Ale udělal jsem to, protože jsem poslušnej pejsek, co umí plnit povely.
Čeho tím pro sebe dosáhnete - reálně, hmatatelně?
Zachrání vás kontakty "uvnitř" od vládců tajemnýho počítačovýho kódu? Kdo ví.
Ale když lidi stojí za mnou v téhle simulaci obří bitvy, co se tváří jako
platforma zábavy, zdá se to být až moc důležitý na to, abyste se bez toho obešli.
Takže upozorňujte na sebe a buďte připraveni posloužit. Já jsem za to vděčný.
A pak jsou tu grafy. Grafy jsou hrobem umění, oukej?
Co kdybych vám řekl, že se jedním kliknutím dozvíte pravdu, čísla a statistiky, které
jsou stavebním kamenem tohoto světa, kterému říkáme YouTube?
Když si vyberete modrou pilulku, budete i nadále žít v nevědomosti, vytvářet a sdílet
svůj obsah po svém, blaženě nevědomí.
Ale když si vyberete červenou pilulku, uvidíte, jak hluboko sahá analytika,
moc a kontrola, kterou si ani nedovedete představit. Ale odvážíte se?
Snesete pravdu?
Vítejte v YouTube Studiu. Je to geniální a strašlivý, kolik informací vám YouTube
poskytuje o vašem obsahu... a sledujících. Kdo jsou, kde jsou, kolik jim je let,
co sledují, co se jim líbí, co nelíbí. Jak voní.
Už se bojíte? Měli byste. A proto je tohle video sponzorováno NordVPN.
Dělám si srandu. Kdo by sakra sponzoroval tuhle sr*čku...
Tento týden máš o 20% větší sledovanost, o 10% méně sledujících, o 3,2% delší dobu
sledování a super chat. Hezký.
Lidi z televize by pro tyhle informace doslova zabíjeli, aby mohli v laboratoři
vytvořit dokonalý pořad a navždy vás udrželi před "bednou".
Ale může to být taky dost zahlcující. Hádám, že bude záležet na osobnostních
rozdílech. Hodně technicky zaměřených YouTuberů, co znám, je posedlých grafy
a sledováním živých statistik, mění náhledové obrázky, A/B testují a pořád
se honí za optimalizací. Ale když uděláte video ze srdce, když opravdu otevíráte
své já a dáváte do toho všechno a líbí se vám to, protože je to dobrý a udělali jste
všechno, co jste mohli - a pak vás přivítá plno červených čar, co říkají. "Oh ou.
Promiň zlato, tohle se nikomu nelíbí. Zkus to příště znovu."
To vám ničí duši.
Když nahrajete video z vaší Top 10, tak dostanete na oslavu konfety.
Proboha, tolik zatracenýho dopaminu a všechno je skvělý.
Ale když je to cokoliv jinýho než pokaždý další rekord - promiň, dneska je to špatný.
Odhlas se, ztroskotanče.
Zase - omlouvám se za drama. Ale JEŽIŠI, pro vaše duševní zdraví je to strašný.
Nepředhazujte nám to, když jdeme opravit překlep v odkazu na instagramovém profilu.
Neexistuje žádná analytika k tomu, jak moc se lidi vašemu videu smáli, jak moc je
informativní, kolik myslí jste změnili nebo životů zachránili, kolik lidí jste
inspirovali nebo jim jenom zlepšili den. Když je jediným měřítkem úspěchu
interakce a peníze, stane se z toho hra na to vzbudit emoce za každou cenu.
Drama, strach, chamtivost - to jsou základní lidské instinkty.
Když se podíváte na veřejně dotovanou dětskou televizi, jejich práce je udělat
ten nejlepší, nejmilejší obsah pro utváření dětských myslí.
Proto máme hrabáče Arthura a psa Hafího. (haf)
Je to pecka!
Když se podíváte na to, co je určeno dětem a vytváří to komunita na YouTube, je tam
špatný překvapení z vajíčka, hračky, Spiderman, tatínkovy peníze, jídlo, bratr,
lol sliz, třpytky, vajíčka, škola, překvapení, mamka, bojující hračky, třpytivý vajíčko,
otevírání překvapení, třpytky, vajíčko, překvapení, miminko, taťka, vajíčko,
překvapení, miminko, vajíčko, hračka, překvapení, vajíčko! (křičí)
TOHLETO JE TA PRASTARÁ PRAVDA?! TOHLETO JAKO LIDI JSME?! TOHLETO CHCE
LIDSKÝ MOZEK VIDĚT? CO TO JSME ZAČ?! JSME MONSTRA.
Nikdy nedostanu z hlavy to, co mi algoritmus ukázal.
Nechci být na stejný platformě jako ošklivý malý vajíčko.
Chtěl bych být s Arthurem. (vzlyká)
Ale taky záleží na emocionální odolnosti. V jednu chvíli musíme přijmout fakta
a udělat s tím to nejlepší, co můžeme. Nemusíte tuhle hru hrát, nemusíte se dívat
na statistiky, nemusíte využívat reklamy. Můžete jít za svých srdcem a vytvářet,
co chcete. A když je váš obsah úžasnej, tak je pro vás tohle jen platforma k tomu,
abyste ukázali svůj talent a kreativitu. A dočkáte se uznání, který si zasloužíte.
Nebo jste prostě jen YouTubeři?
(melodická hudba) 4: Být "YouTuberem"
Slovo YouTuber... je nadávka.
Nezáleží na tom jestli jste Ze Frank, Hank Green, ContraPoints, Lilly Singh,
Tom Scott, Scott the Woz, KSI, the Try Guys - všichni jsme vždycky
jako Logan Paul natáčející procházku lesem.
Je to zatraceně pravda. Reputace týhle stránky a tvůrců na ní je hrozná.
A není to fér, protože všechny ty boomer noviny nechtějí psát o další generaci
médií, co z nich samých učiní přežitek a jsou vším, čím ona sama nejsou.
Ne, ale vsaďte na to p*del, že jakmile někdo z tvůrců udělá něco trošku
diskutabilního, je z toho mezinárodní zpráva. Boomeři se bojí zoomerů.
Víme, že je to pravda. Nechtějí přiznat porážku a znuděný mileniálové nebo
generace X čekají, až boomeři konečně umřou, aby přestali volit a my mohli
konečně napravit něco z těch sr*ček, co jsou na světě špatně.
Omlouvám se, pokud jste starší sledující, a nejste podlí. Díky za vaši snahu.
Tohle není jen vnější dojem, protože tady na týhle webovce existuje reálný,
zvláštní, psychologický problém se sebenenávistí. Když se podíváte na nějakou
protivnou áčkovou celebritu - všechno na nich může být strašný, ale oni jsou tak
odpojený od reality, že to pro ně ani není skutečný a náš cynismus a závist se jich
nedotkne. Prostě si řekneme: "Narodili se bohatý, rodiče jsou Hollywoodští agenti,
vylezli z dělohy rovnou na červený koberec a nikdy nemuseli chodit po stejný špinavý
zemi jako my ostatní. Co s tím naděláte?"
Kdežto YouTubeři... no, YouTuber je kdokoliv. Jako vy a já. Obyčejný lidi
z celýho světa, z různých poměrů, kteří ze sebe z vlastní iniciativy někoho udělali.
"Jak se opovažujou, ty protivný pitomci? Nechám jim tu nenávistnej komentář."
Vím to, protože jsem se tak cítil taky. Jako teenager, vzhlížel jsem vzhůru ke
kariéře a cítil trpkost a žárlivost, jak mi někde tady hluboko bublá. A proč?
Protože se do toho dá vžít. Je to stejný důvod proč miluju YouTube a YouTubery.
Ale to slovo "YouTuber" je skoro synonymum pro amatéra, trapný,
není to skutečná práce nebo skutečnej talent.
YouTubeři pořád říkají "Prosím, nastavte si odběr. Clickbait, drama a slzy."
"Bože, YouTubeři jsou tak otravný s tou sebepropagací 'podívejte se na moje
nový video' Zmlkněte už sakra."
"Podívejte na tohohle idiota, co je na sebe pyšnej. Podíval ses dobře, kde seš?
Seš jenom YouTuber."
Popový hvězdy s nahrávací společností mají za sebou obrovskou mašinérii, co dělá
všechno to otravný. Mají marketingový oddělení k propagaci svýho obsahu, inzerci.
Působí přívětivě ve vtipných rozhovorech. A obvykle, pokud taky nemají skladatele a
producenty, se prostě drží toho, v čem jsou údajně dobrý, a jen vypadají cool
a pečlivě vystylovaný.
YouTuber může být skladatel/zpěvák, ale musí si napsat hudbu, nastavit kameru,
světla, zvuk, nahrávání, něco předvést, sestříhat to, vymyslet, zveřejnit a sdílet.
A pak je otravnej, když musí propagovat vlastní hudbu?!
Taky si myslím, že je to otrava a celý život si to myslím, ale musíte to dělat.
A kdykoliv jsem náhodou smočil chodidlo ve vodách mainstreamu, nezáleží na tom,
kdo jsem nebo co jsem udělal. O mě tady nejde. Jde o platformu. Všichni se chtějí
ptát jenom na peníze a skandály a drama. Od začátku lidi píšou komentáře typu:
"Sežeň si pořádnou práci." Ale když jste YouTuberem, což, jak jsme si ukázali, může
pro někoho být dlouhá a spletitá cesta, děláte různých prací najednou."
Jste kameraman, osvětlovač, zvukař, střihač, grafik, spisovatel, manažer,
marketingový agent, korektor, ambasador značky, PR a reprezentant komunity.
Jo, a taky to o čemkoliv je váš obsah - gymnasta... zahradník...
Unavenej gay.
YouTube je platforma. To, že jste YouTuber, popisuje, jak děláte svojí práci
a ne to, co ve skutečnosti děláte nebo kdo jste.
Já jsem třeba smutnej šašek, to jsem. To už jsem vyjádřil naprosto perfektně
a uboze. A dokážu to předvést na každým pódiu, obrazovce nebo písečný duně, kde
mě chcete nechat nesmyslně promlouvat.
A podívejte, já nechci uznání, protože se opravdu nesnášim a nemyslím si, že si to
zasloužím, což je můj problém. Ale přál bych si, aby komunita a i sami tvůrci
měli k sobě trochu respektu. Bolí mě, když vidím mainstreamový média využívat
YouTubery k propagaci vlastních výtvorů. A najednou jsou YouTubeři i sledující tak
poctěni tím, že mají skutečně zářivou osobnost ve své blízkosti.
Holka, pokud máš 10 milionů sledujících, jsi stejně dobrá jako oni.
A hádejte co - pokud máte 10 sledujících a teď se díváte, vy jste taky dobrý.
Můžeme na tomhle zatraceným místě dostat trochu sebe-lásky?
Buď jsme všichni stejně skvělí, nebo jsme všichni břídilové. Najděte se v tom.
Ale to všechno nezabrání lidem myslet si, že YouTube je jako "večer pro amatéry".
Ve chvíli, kdy se YouTuberovi něco podaří, všichni říkají: "Páni, tenhle by měl být
na Netflixu." Co to znamená?
Že by měl mít větší rozpočet? Tým talentovaných spolupracovníků, aby
povznesli jeho vizi? Garantované publikum, které by ho ocenilo?
Nebo prostě to, že by odešel z nudný aplikace a přešel na tu víc cool?
Myslím, že se shodneme, že na placených streamovacích platformách se občas najdou
opravdový sr*čky a občas úžasný, život-měnící věci zadarmo na YouTube.
Pak jsou tu taky sr*čky na YouTube.
Ale poslední móda, do které můžete obléknout jakéhokoliv tvůrce je, že
jakýkoliv profesionál na internetu je prostě jen influencer.
Jeden by mohl namítnout, že na rozdíl od YouTubera, který neví, jak se má popsat,
se vlastně influencer hned vyjádří k věci. Když vytváříte nějaký obsah s tím,
že budete prodávat určitý životní styl, lákat značky a propagovat produkty,
neděláte to z touhy po sebevyjádření, ale protože chcete ovládat mysli.
Jestli je trapný být YouTuberem, tak být influencerem je...
vlastně tak nějak míň trapný? Ale zase zákeřnější? Já nevim.
Ale jak jsme už řekli, někdy se to, že jste tvůrce, nevyplácí.
Netiskneme si tu peníze jako v boxovacím ringu.
(zvuk ran pěstí, hlasitý pláč, zazvonění zvonku - "už je mrtvej")
Já nejsem influencer, já jsem tvůrce. Nebo jako - nemůžu si pomoct, když
někoho náhodou nějak ovlivním - ale v minulosti jsem musel profesionálně
"ovlivňovat", abych zaplatil účty. Nebyl jsem vychovaný k tomu být úplně "woke",
takže poprvé, když jsem měl dohodu se značkou, za 200 liber, řekl jsem:
"No jasně, že jo! Víte kolik za to bude milkshaků?"
Takže jsem chodil po městě s hercem v overalu a propagoval jednoho operátora.
Byla to asi legrace. Nevím, jak to s tím souviselo, ale skončilo to partičkou karet.
Tehdy byl aktivní jeden heterosexuální, nabručenej YouTuber, ke kterému jsem
vzhlížel a chtěl se s ním vyspat. A pamatuju si, že mi nechal u videa
komentář: "Prodej to". Konceptu sebeprodeje jsem tehdy ani nerozuměl,
ale obrátilo mi to svět vzhůru nohama. "Panebože, udělal jsem něco špatně?"
Za celou kariéru jsem na vlastním kanálu udělal míň než deset sponzorovaných videí.
Phil je miluje. Tomu je to u p*dele. Dělám si srandu (uchechtnutí)
Nenáviděl jsem to, ale jako s tím dinosaurem a cereáliemi, jsem to udělat musel, jinak
bych skončil na jihozápadní vlakový lince vedoucí zpátky na Winnersh Triangle.
A to byla doslova otázka života a smrti.
Teď už mám výhodu v tom, že nemusím dělat reklamu, ale i tak existují důvody,
proč může být těžký, vyrovnat se s životním stylem tvůrce.
Na rozdíl od herečky v reklamě na Chanel, která je ikonická, legendární
a krásná, vy říkáte lidem na svým kanále něco o "Raid Shadow Legends",
vy pitomý YouTubeři.
Takže, vždycky jsem měl v sobě tenhle vnitřní boj:
Miluju YouTube, stránku, co mi zachránila léta dospívání a dala mi život, a jejímuž
sledování věnuju minimálně dvě hodiny denně ještě v roce 2022? Nebo se stydím,
je mi trapně a jsem zatrpklej? Žádnou z těhlech sra*ek bych se nemusel
zabývat, kdybych měl jiný povolání. Ale zvládnul bych to?
Ano. Ale byla to další věc, která tady z toho dělala nepřátelský prostředí.
A když je vaše kreativita plná naštvanejch sršňů, dívá se při tom na vás panenka
ze Hry na oliheň, co po vás neustále hází rajčata, a pod kobercem to divně smrdí,
(promiň, Hectore, že jsi tohle musel kreslit)
tak nakonec prostě vyhoříte.
(dramatická hudba) 5: Vyhoření
3. března 2018 jsem jako absolutně ne-aktivní YouTuber nahrál svoje poslední
video nazvané "Snažím se žít svou pravdu", ve kterém jsem řekl, že už doslova
nemůžu dál psát, vtipkovat, sdílet jakýkoliv příběhy ze svýho života,
dokud ve svým životě něco nevyřeším. Protože jsem si uvědomil, že dokud budu
pořád online, před publikem, co mě komentuje, budu cítit, že se nemůžu
změnit nebo dál růst. A tak jsem musel jít.
Ale netýkalo se to jen autenticity nebo sexuality. Vyhořel jsem z toho, že jsem
dělal YouTubera. Dan, ve všech smyslech toho slova, "nehořel".
A zdá se, že tohle je nezvratný osud každýho YouTubera.
Jo, takže se ukazuje, že jsem vyhořel, zrovna když to bylo trendy. Akorát
jsem se pak nevrátil za dva týdny, ale byl jsem někde v haj*lu dva roky.
Takže, co na týhle zatracený práci způsobuje, že se z ní každej složí?
No, o to právě jde. Není tu čas na odpočinek, žádná přestávka,
mlýn publikování obsahu pořád jede, nezadržitelně, nezkrotně, ne...
No tak, jak třeba... namodro. Já nevim. Něco.
Když někdo dělá seriál v televizi, má to řady. Rozhodne se, kolik toho chce
udělat, a pak dost. Nějak to připraví, naplánuje, ví, kolik do toho bude třeba
vložit energie, dokud to nebude hotový. A než začne dělat další řadu, tak má čas
všechno si projít, vylepšit a možná si i odpočinout. Na YouTube se neodpočívá!
Od tvůrců se čeká, že prostě budou tvořit, pořád sdílet svůj život a nahrávat další
a další materiál. Ani dovolená není podle manuálu tvůrců k tomu, abyste odpočívali.
Je to příležitost k tomu ještě víc všechno zintenzivnit.
Ty sis myslel, že si užiješ Vánoce? Zvedni zadek a udělej video o Vánocích!
Ty nevíš, jak to teď frčí? Copak nevíš, jak vysoký jsou v prosinci výnosy z reklamy?
Teď není čas na odpočinek. Halloween, Velikonoce, Silvestr,
narozeniny, výročí, pohřby, soboty - jakýkoliv den se hodí na vytváření obsahu.
Není to přirozený, dělat něco léta bez přestávky na to, abyste to přehodnotili,
promysleli, prostě chytli další dech. A celou tu dobu je tu ten, většinou
pozitivní, nátlak publika, který chce, abyste pokračovali. Ten pocit provinění,
že jste zmeškali nahrávací den nebo vám to dlouho trvalo, vy bezcenný ztroskotanci.
Ten strach z toho, že pokud někdy přestanete, algoritmus to uvidí a
vaše publikum zmizí. Že všechno zmizí a vám nezůstane vůbec nic.
Cítil jsem, že jsem v tomhle rozjetým vlaku, co po léta dominoval mýmu životu,
a najednou... jsem prostě zatáhnul za záchranou brzdu.
"'Potřebuju zastavit, potřebuju zastavit.' naříkal udýchaně."
No, ono přežít tehle koloběh tvoření by asi bylo snazší, kdybychom měli lepší
životní styl. Ale většina tvůrců je tak rozhozená, že mají ze vší tý pozornosti
hlavu vraženou ve vlastní p*deli a leze jim zpátky ven krkem.
To jsme teď nedávno všichni zažili, když jsme "pracovali z domova".
Jo... To bylo teda rozhodně... něco. To byly... časy.
Jak teď už všichni na Zemi chápou, když nemáte pracovnu, kam můžete jít,
nic nemá řád. Proč pracovat od devíti do pěti, když můžete dělat
od jedný v noci do devíti do rána, protože jste prokrastinovali před deadlinem?
Nebo prostě 24 hodin denně? Nikdo vám nemusí říkat, ať jdete domů,
klidně se ciťte provinile. Proč se vlastně mořit s oblíkáním?
Osvoboďte se od nátlaku džínoviny a noste tepláky celý den a každý den.
Nemusíte tu na nikoho dělat dojem. Nechte letargii, ať vás pohltí, zatímco
se vpíjíte do sedačky, vy smutný brambory.
Neexistuje žádný předěl. Váš domov už není bezpečným místem, kde si můžete
vydechnout. Práce vás teď může provázet na každém kroku. Je na nočním stolku,
když se probudíte, na psacím stole, jakmile vstoupíte do místnosti. Nebo - pokud jste
jako já - máte v ložnici permanentně připravený kamery, takže si sousedé
myslí, že jste pornoherci. Jó, kéž by!
Ne, jen vám lidi posílají divný komentáře a vy nemáte vůbec žádný hranice.
Žádní kolegové, přátelé, žádný kancelářský drama. Ani nemáte koho nenávidět!
Jste tu jen vy, uvnitř, zíráte na prázdnou obrazovku a máte jen svoje myšlenky.
Byl jsem neskutečně osamělej. A ne - Phil se nepočítá.
S tím se znám tak dobře, že by z něho klidně mohl být kus nábytku.
Toužil jsem po společnosti, kamarádství. Brečel jsem z toho, že někteří lidé mají
týmy nebo přátele okolo sebe každý den. Jaký to je?
Stýskalo se mi po škole. A to je hodně pošahaný.
Ale být si vlastním šéfem má svoje výhody. Nikdo vám neříká, co máte dělat.
Ale má to i nedostatky. Nikdo vám neříká, co máte dělat.
Je na vás, abyste si vytvořili vlastní život, což zní zábavně, dokud vás
nepřemůže zasr*ná existenciální krize.
Dokonce jen rozdělení úkolů, sebemotivace, poplácání po rameni a všechno to ostatní,
životní styl, neustálý dření se - to všechno vám narušuje duševní zdraví.
A to neberu v potaz emoční stránku věci - hojné výlevy lásky i nenávisti, fanoušky,
troly, odpovědnost, emoční tlak. Kdybych o tom psal knihu, řekl bych,
že naše jednoduchý opičí mozky jsou naprogramovaný jenom na lovení
mamutů a schovávání se před bouřkou. Nevíme, jak se máme vyrovnat s Twitterem!
Je to naprostý přetížení mozku. Teda, někteří lidé jsou jiní - nijak je to
nevzrušuje, ale já jsem totální neurotik, jasný? Jak by vám řekla moje terapeutka,
kvůli svýmu prima dětství a 13 letům drsný šikany, prostě vždycky čekám to nejhorší.
Standardně mám na život neskutečně negativní náhled. Předpokládám, že mě
nikdo nemá rád, nikomu se nebude líbit, co dělám, všichni vždycky budou jednat ve zlém
a měl bych to od nich očekávat. Je to upřímně moje superschopnost,
jelikož jsem až znepokojivě odolnej a všechno, co dělám, musí projít přes
tolik pochybování a sebekritiky, že když už něco konečně sakra vytvořím,
tak je to asi dobrý. Ale přál bych si, abych se trochu uvolnil. Bože.
Víte, koho z toho viním? Charlieissocoollike, George Carlina, svýho tátu.
Kdyby tihle týpci, co jsem k nim vzhlížel, nebyli tak cynický a netrvali ustavičně
na tom, že všechno musí mít integritu a smysl a vytvářet hranice, tak bych se
asi prostě jen bavil. Nebo bych nadbytečně sdílel svůj osobní život a zničila by mě
nějaká veřejná aférka. To se nikdy nedovíme.
Ale byl jsem v háji. Skořápka. Vysušený Dan ležící na podlaze tváří k zemi.
A vím, že jsou tohle problémy prvního světa, ale YouTubeři jen vysvětlují, co
se s nima děje. Nehledají soucit. Aspoň doufám.
Podpořili byste prosím chudého, ne-zas-tak chudého YouTubera za 1.99 liber měsíčně?
Váš dar využije jedna osoba k tomu, aby do nich vtloukla trochu rozumu
a oni konečně získali rozhled, sakra! Lidi mají problémy!
Taky jsem cítil, že jsem narazil na svůj limit. To poslední video - bylo fajn, mělo
upřímný základ. Ale pamatuju si, že jsem se na něj zpětně koukal a říkal si:
"Tohle je sra*ka." Koukám na Netflix, chodím do West Endu
a po deseti letech pořád dělám tohle?
Uvědomil jsem si, že můj potenciál jako scénáristy nebo umělce brzdila moje
naprostá nekompetentnost v roli filmaře. Nenávidím, nesnáším, nemůžu vystát,
když musím nastavovat všechny přístroje, všude po bytě tahat světla, strhávat ze
zdí výmalbu, dělat rýhy do podlahy, rozbíjet sklo, parádit se kvůli videu,
a pak uhnanej a zpocenej roztahovat nohy stativu, zápasit s ISOsem, clonou
a čočkama, kvůli kterým vypadám jako plážovej balón. Nejsem kameraman.
O světlech nic nevím. Zveřejnil jsem video, co vypadalo takhle:
"Ahoj internete, takže, jak se máte?"
Co to k*rva bylo, kámo? Když nastavení světel dopadne takhle, tak to vzdej.
Roztáhni si závěsy. Moje videa zněla, jako by můj mikrofon spadnul do záchodu,
v katedrále, zatímco tím záchodem projížděl vlak.
A viděl jsem ostatní tvůrce, co měli přátele, se kterýma pracovali,
šikovný lidi, se kterýma spolupracovali. A když se spojili, vytvořili něco lepšího.
Připomnělo mi to, že jsem rád pracoval v rádiu s naším malým týmem produkčních.
Rád jsem spolupracoval na dokumentu se zapáleným režisérem. Rád jsem jezdil
na turné, kde byli jevištní designéři, co vzali blbou malůvku a udělali z ní
něco úžasnýho. A pak jsem tady byl já a sám jsem ve svým bytě dělal tohle:
Ale nemohl jsem si opatřit pomoc, protože v týhle komunitě tu vždycky
byla zakořeněná představa o tom, že když mají YouTubeři pomocníky,
najednou to, co dělají, není autentický.
Záleží na tom, co jste za druh tvůrce. Protože moje videa byla tak osobní,
kdyby to nešlo všechno ze mě, lidi by si řekli:
"Změnil se. Teď už je to pro něho jen práce a není to jako dřív."
Pro někoho to může být fajn, ale pro mě to bylo jako nevyhnutelný rozsudek smrti.
Jako bych byl Disney princezna, tragicky odsouzená k tomu mít navěky ošklivý světlo.
Ale já už prostě dál nemohl.
Nechtěl jsem vypadat takhle! Ale věděl jsem, že je ještě jedna věc,
jedna poslední věc, kterou jsem musel udělat.
Bylo to o rok a půl později, co jsem se vrátil s videem "V podstatě jsem gay."
Videem, během jehož psaní jsem byl donucen zamyslet se nad posledními 28 lety života,
vyoutovat se před rodinou a poprvý k sobě bejt opravdu upřímnej.
Nebyl to jenom tvůrčí obsah, měnilo to celý můj život.
Psaní scénáře trvalo měsíce. Doslova týdny jsem strávil tím,
že jsem si hrál s kamerou, světly, pozadím, abych se ujistil, že to nebude ošklivý.
Tohle video je naprostý maximum toho, čeho jsem já sám schopen.
A jakmile jsem ho nahrál, věděl jsem, že jako YouTuber už nic víc nemůžu udělat.
Nemám žádný další příběh, který by tenhle překonal, žadný téma, co by bylo důležitější
nebo ctnostnější, žádný vtipy, co by byly založený na něčem tak otevřeným, nic
tak silnýho. Nedokázal jsem si představit, že pro YouTube ještě někdy něco udělám.
Vy jste si to představovali - co přijde příště? "Udělá Dan video o současný
politický situaci a přiměje lidi volit? Poví nám Dan příběh o týpkovi, co
se s ním vyspal na univerzitě, s nějakým ponaučením na konci? Jé, podívejte,
Internetová podpůrná skupina 11. Tam se to píše samo."
Tohle jsem dělat nepotřeboval. A všechny důvody, proč jsem vyhořel, tu pořád byly.
Chtěl jsem změnu, něco novýho, něco jinýho, něco inspirativního, něco, kde
bych to nebyl jen já sám, jak mluvím o sobě. Nový lidi, nový výzvy, nový zážitky.
A teď, když jsem byl konečně out, jsem konečně mohl žít skutečně, užít si tenhle
šílenej život, protože jsem mohl být prostě jen sám sebou.
Dan byl zakuklenej už moc dlouho. Bylo na čase, aby roztáhnul křídla a byl motýlem.
S tou hláškou z Pokémona jsem to zkazil, že jo? To bylo naprosto zbytečný.
Já jsem takový pako.
(tklivá hudba) 6: Danovy mrtvé sny
Nadešel čas zeptat se sebe samýho - poprvý od doby, co jsem před 10 lety nahrál první
video - Co doopravdy chci? Co mě učiní šťastným?
Dělal jsem toho tolik a tak dlouho, abych se dostal až ke chvíli, kdy konečně cítím,
že mám možnost, čas, prostor, finanční stabilitu, právo poodstoupit a zamyslet se
nad svým životem. A jedno jsem věděl naprosto jistě - nemohl jsem se vrátit
zpátky do starých kolejí. Ne. Pokud se mám vrátit, aniž bych změnil něco z toho,
co způsobilo moje vyhoření, tak to se raději nevrátím vůbec.
Přemýšlel jsem o svém snu. Možná bych to mohl zkusit s tím herectvím - (smích)
Sny! - s věcma, co jsem dřív dělal rád. A byla tu spousta nabídek.
Lidi soutěžili o moji pozornost, chtěli po mně knihy, podcasty a nejspíš i porno,
ale tehdy jsem potkal YouTube Originals.
Vzpomínáte na YouTube Red? Jo, stejně jako Shorts a Reels jsou rivalové TikToku, který
přišel z Vines, Insta stories nahradily Snapchat a Google+ šel po Facebooku,
tak YouTube šel po Netflixu. Za nevelký měsíční poplatek nejenže jste měli YouTube
bez otravných reklam -
Chtěl jsem to udělat zase pro ten vtip, ale je to ještě vtip, anebo nenažranost?
- s YouTube Red jste dostali i originální, vysokorozpočtový, velký seriály. Byla tu
Cobra Kai, Weird City od Jordana Peela, Step Up: High Water, ale taky obsah
úplně nový úrovně od vašich oblíbených tvůrců. Základní filozofie YouTube konečně
dospěla ke svému vrcholu. Pokud jste byli tvůrcem, který dokázal, že má publikum,
možná i talent, ale hlavně to publikum a aspoň trochu profesionální spolehlivosti,
Youtube, platforma, která vám předtím dala moc "vysílat se", vám teď mohla pomoct
realizovat vaše nejsmělejší plány. Vyzvedávala vycházející hvězdy zítřka
z jejich skromných poměrů coby amatérských autorů a velkým rozpočtem,
profesionální produkcí a čirou korporátní mocí je vystřelovala do stratosféry.
YouTube už nebyl jen odrazovým můstkem něčí kariéry. Mohl být vaším domovem.
Navždy.
No, já jsem měl s YouTube Red podivnou zkušenost. Objednali si první oficiální
film - na první turné, co jsme vymysleli s Philem v roce 2016. A bylo to skvělý.
Byli jsme měsíc na mega obřím, otravným billboardu na Sunset Boulevard, za což
bych se chtěl obyvatelům Západního Hollywoodu formálně omluvit.
Ale mezitím jsem pořád přemýšlel "Hele, uděláme ještě pár velkých 'Dan a Phil'
věcí, abychom toho využili, než zestárneme." Udělali jsme si průzkumy,
našli produkční společnosti a předložili řadu projektů.
"Dan a Phil: Cestovatelský magazín", kde bychom se chovali jako šašci a dozvěděli
se něco o online kulturách všude po světě. "Truth Bombs", soutěž, kde by se YouTubeři
navzájem brutálně "grilovali" v nádherných studiových dekoracích.
Interaktivní dobrodružství s využitím anotací, než Netflix udělal Bandersnatch.
Ale vždycky nám řekli, "Promiňte, my se teď soustředíme na obsah se scénářem,
jako třeba na komedie nebo dramata." Jako, to nebyla pravda, tak jsme se cítili
naprosto příšerně odmítnutý. A proč? Dokážete si představit tu sílu, ten dosah
"Dana a Phila: Cestovatelskýho magazínu" tehdy v roce 2016? Ale jo, no. Fajn, no.
Varovný signál! A nakonec YouTube Red skončil.
U něčeho si můžete zaplatit Premium, což já mám, ale na všechny nový počiny
YouTube Originals se můžete dívat zadarmo. YouTubeři dosáhnou vrcholu a vy se koukáte,
aniž byste si do počítače bezděčně stahovali malware. Tak v čem je háček?
Ne, jako fakt. V čem je háček? Je to až moc dobrý na to, aby to byla pravda.
Zpátky k roku 2019 - po svým gay videu jsem byl zlatý dítě YouTube.
Jako, laťka byla dost nízko. YouTubeři jsou obvykle v novinách, protože páchají
mezinárodní válečný zločiny. Ale "Hele, tenhle kluk není úplně beznadějnej,
a teď už to ani není heterosexuální běloch. Do toho, do toho, do toho!"
S kýmkoliv jsem v YouTube mluvil o tom, co chci dělat dál - Partnerský tým,
analytici, inženýři, média, sociální aktivisté, korporát - všichni říkali:
"Ano, ano, chápeme to, co si myslíš o YouTube. Chceš růst a dělat nový věci."
Ale YouTube Originals na to: "Neodcházej, zůstaň, protože můžeš dělat cokoliv -
přímo tady na YouTube." Napovídali mi úžasný věci. "Některý lidi mají 5 seriálů,
s YouTube Originals můžeš dělat, co jenom budeš chtít. Pardon - s "YTO".
Dokumenty, cestovatelský magazíny, komediální seriály, a to všechno
na svým kanále. Celý svět se na to může dívat a zadarmo."
Pamatujete? Není v tom žádný háček. A já jim uvěřil, protože nehledě na všechny
předchozí zkušenosti s YouTubem - tohle je můj domov, můj příběh.
A pokud můžu udělat několik věcí, co jsem chtěl udělat, pro svojí platformu, tak je
to jako dát do držky všem, co pochybují o nezávislých tvůrcích,
internetové generaci, síle sociálních medií. Tohleto sám sobě dlužím.
Bylo to riskantní, protože jsem měl část odběratelů, co říkala:
"Čau, Dane. To gay video se mi líbilo. Kdy bude další?"
A já jsem říkal: "Jo, další budou skvělý, těším se, ale nemůžu o nich mluvit." Tak
jsem musel říkat, že "na něčem pracuju", a doufat, že na mě v noci nepřijdete.
YouTube mě požádal, abych za ně mluvil s OSN v rámci projektu #TvůrciProZměnu,
u čehož jsem neměl pocit, že bych k tomu byl kompetentní, ale zdálo se mi, že je to
další známka podpory. Takže, všechno nový, co jsem měl v plánu, jsem nabídnul YouTube.
Nový světový turné se sólovou stand-up show, následně natočenou jako speciál?
Ne zpoplatněně, ale na YouTube. Panelovou show o politice, kde by byli hosté,
dokument o vnímání těla a duševním zdraví, který by sledoval, jak se snažím připravit
na Londýnský maratón - ne pro BBC, ale pro YouTube. A můj největší projekt vůbec:
opravdovou, komediální minisérii se scénářem. Podívejte, jel jsem na takový
tábor pro scénáristy, organizovaly to Talentworks a BBC Scénáristé, což je
úžasná veřejná služba, co lidem pomáhá začít psát scénáře. Byl to asi ten
nejinspirativnější týden v mým životě. A pak jsem našel lidi, kteří z nějakýho
důvodu se mnou tu minisérii chtěli udělat. Napsal bych si to, zahrál, spolupracoval
na tom s lidma. Byl to doslova můj sen. Co se splnil. Tohle byly zlatý paprsky
světla zpoza mraků, o kterých jsem si myslel, že je nikdy neuvidím.
A tak jsem strávil celý léto tím, že jsem pracoval na návrhu.
Vy to chcete slyšet, že jo? Fajn, tak krátce.
Jmenuje se to "Dan není v pohodě" a hraju tam sám sebe. Odehrává se to ve
světě, kde jsem dodělal práva a nikdy nebyl YouTuberem. A zdá se, že i kdybych
se v životě vydal jinou cestou, měl bych pořád stejný problémy. Protože tenhle Dan
nenávidí svou práci, nemá přátele, je na tom psychicky hůř a hůř a má vážnou
známost - přítelkyni. Protože kdybych neměl tolik pozitivních zkušeností se
sociálníma sítěma a svým publikem, tak bych si o sobě pořád něco nalhával.
No a pak, na jeho třicátý narozeniny, se Danův život nevyhnutelně, trapně, tragicky
a komicky zhroutí, je přinucen jít na terapii k nejtupějšímu a nejsprostšímu
terapeutovi, co ho považuje za špínu, ale říká mu věci takový, jaký jsou.
A tak Dan nastoupí na pomalou a bolestivou cestu ke štěstí. Neskutečně černej humor,
rozpaky-vyvolávající scény sociální nešikovnosti, smích, slzy, probírání fakt
syrových témat a zcela zřejmý metaprvek paralely s mým vlastním životem -
dost na to, aby to vyvolalo velký rozpaky a zvědavost - a gay sex.
Tohle mi šlo ze srdce a z duše. Pracoval jsem na tom s neuvěřitelným, nadšeným,
talentovaným týmem oceněným BAFTA, co v tuhle minisérii věřil. A uvažovali
jsme o neskutečným obsazení. Dotýkali jsme se hvězd.
V rámci tohohle jednoho projektu bych mohl zkusit všechno, co jsem kdy chtěl
a sám sebe vyzvat k tomu roztáhnout křídla. Ale oni točí pro televizi - Netflix,
Hulu, HBO a byl jsem na spoustě setkání. Tak proč jsem teda navrhoval webovku
s plačícíma lidma, konspiracema a kočičíma videama? Jo, vážně jsem se sám dostal do
situace, kdy jsem obhajoval YouTube. Vysvětlil jsem, že by to bylo úžasný místo.
Cokoliv jinýho můžete dělat kdekoli jinde, ale show o mně a mým životě, která je
komentářem k sociálním sítím a jejich smyslu, která by byla na stejným kanále
jako "Ahoj internete", to do sebe prostě úžasně všechno zapadá.
Celá moje cesta životem na jednom místě, doslova. Od "všichni se můžeme vysílat na
YouTube" k dosažení plnýho potenciálu na Originals. Je to víc než jen seriál,
je to příběh. Je to zatraceně krásnej příběh pro všechny zúčastněný.
Chtěl jsem oslavit svojí minulost, svoje publikum, tuhle Bohem zapomenutou stránku.
Chtěl jsem úspěšně postavit most mezi mainstreamem a YouTubem, aby lidi řekli
"Tahle skvělá věc je od YouTubera a je na YouTube."
Protože je to tenhle druh mytologie, co dává věcem smysl.
Pro YouTube je to jedině výhra. Mohla by to být vlajková loď jeho obsahu, něco
dobrýho, s dobrým poselstvím, z čeho by mohla každá část YouTube - Partnerský tým,
média, sociální aktivisté - žít celá léta, jako bych byl velká nafouklá mršina
velryby padající do propasti, připravená na to, až mě rozcupujou. Jděte do toho!
Byl jsem neskutečně nadšenej. A když jsem tohle všechno řekl YouTubu - oni taky.
Tak jsem začal pracovat. Psal jsem scénář, hledal štáb, rezervoval místa konání turné.
Začal jsem cvičit, abych mohl dělat ten dokument o maratonu.
Četli můj návrh scénáře pro první díl, tvrdili, že se jim moc líbí. "Udělej další."
A všichni byli tak nadšení. Byl jsem šťastnej.
Vážně to vypadalo, že rok 2020 bude ten nejlepší v mým-
(zoufalý smích)
2020. Jo, skvělej rok! Všichni jsme toho od roku 2020 tolik udělali, že jo?!
Podívejte, nebudu si stěžovat na pandemii, protože to lidi stálo život, jasný. Mě ne.
Znal jsem lidi, co umřeli. Je to smutný a šílený a v celým světě je bordel.
Ale upřímně...
Covid se mnou totálně vym*dal.
Turné? Ne. Maratóny? Ne. Akce, kde je víc než jedna osoba? Ne.
V roce, kdy byli všichni zavřený doma a všemu online obsahu na sítích raketově
vzrostla popularita, jsem udělal báječný strategický rozhodnutí, stáhnul jsem se
a začal se věnovat dlouhodobým projektům, z nichž půlka šla do háje.
(Dan pomalu tleská)
Bylo to fakt deprimující, ale bylo to hrozný pro všechny.
Rozhodl jsem se, že zůstanu u svýho. "Ten covid už určitě musí brzo skončit."
Tak jsme se přizpůsobili. Pořád jsem psal tu minisérii, naplánovali jsme
livestream "maratón na venkově", speciál z turné jsme mohli udělat ve studiu,
až na to, že YTO se začal chovat divně. V den, kdy jsem oficiálně dokončil scénář
a celý shrnutí svýho seriálu, mi bylo špatně od žaludku a byl jsem nadšenej.
Jestli tohle schválí, celý to začne a já opravdu budu mít pro co žít.
Byl jsem připravenej na týdny bojů o cenzurování, drobný úpravy, rozmazávání
zadků, shody na neshodách. Místo toho jsem dostal čtyři týdny naprostýho ticha.
Ani jediná odpověď, vysvětlení nebo automatická zpráva "vrátím se, covid, čau"
Varovný signál. Psal jsem jim:
"Myslel jsem, že na něčem děláme, abych se mohl ve velkým vrátit na YouTube."
A pak, když konečně odpověděli... Jedna A4 textu se sedmi odrážkama.
"Změň zaměstnání týhle postavy, udělej to trauma zábavnější, udělej to finále lepší.
Tady jsme v YTO, uděláme z toho pecku, jo"
To je všechno?
Lidi byli docela v šoku, abych řekl pravdu. Očividně to není normální a vypadá to
divně, ale hele - provedl jsem změny, co po mně chtěli, obsahovalo to pár dost
diskutabilních návrhů, jako třeba, aby tam náhodní YouTubeři měli svoje štěky,
ale... spolknul jsem to.
Protože polykání je gesto respektu, co by se mělo ocenit.
Poslal jsem jim to zpátky a zeptal se, co bude dál, jestli chtějí udělat zoom-
Pardon! Google Meet a poslat mi svojí zpětnou vazbu.
Ne? Oukej.
Tak já na vás počkám. Nechci vás stresovat, ale docela mi na tom záleží.
Strávil jsem s tím spoustu času a vložil do toho spoustu osobních a kariérních nadějí.
Asi mají napilno, ale to je dobrý. Vždyť máme všechny ty ostatní projekty, že jo?
Po šestnácti týdnech běhání- Já! Běhání, pocení, pálení, což jsem mimochodem
nemohl vystát - spoiler, kdybych to někdy v budoucnu dokončil, ale celý to "Jednoho
dne tě cvičení začne bavit." To teda dop*dele ne, děkuju pěkně!
Dokončil jsem celej jeden půlmaratón, za deště, strávil měsíce spoluprácí
s nabuzenými filmaři a YTO konečně vytáhlo hlavy z písku.
Natočíme teda ten dokument o maratónu? "Á, no, heleď se, Originals už dělají celý
seriál o běhání s Behzingem. Nějak jsme ti to zapomněli říct a teď si vzpomněli.
Takže to tvoje už dělat nebudeme."
Jak jako k*rva?! Oni zapomněli, že požádali dva YouTubery, aby udělali
úplně to samý?! A já jsem cvičil 16 týdnů jen tak?! A neříkejte mi, že to prospělo
mýmu fyzickýmu a duševnímu zdraví! Bylo to kvůli tvůrčímu obsahu!
Jako, mně se ten Behzingův seriál fakt líbil, ale bylo to celý na h*vno. Nejen
totální mrhání mojí neuveřitelně omezenou svalovou silou, ale časem týmu, co se mnou
na tom celým pracoval. Jakože... dobře.
V pohodě... Tak ještě máte to ostatní, že?
Varovný signál.
Minuly týdny, svět se pořád hroutil, zatímco jsem potíral nákup dezinfekcí
a ze stresu se cpal donutama, dokud jsem nenabral všechno, co jsem běháním shodil.
Kolegové se ptali: "Co se děje s tím YouTubem, Dane? Říkal jsi, že je to
seriózní spolupracovník?" A oni občas poslali vágní kouřový signál, jako:
"Právě plánujeme rozpočet, máme schůzku k poslání. Z domova se pracuje fakt těžko."
To je pravda. "Promiň, bylo to hektický."
Měli čas na to, aby uspořádali velmi chytlavou a normálně lidsky znějící
charitativní kampaň #StreamujSeMnou pro NHS,
(rozpačitý potlesk)
kvůli který jsem samozřejmě všeho nechal a přidal se, protože jsem normální.
Ale pak už jsem od nich zase žádnou zprávu nedostal. Neodpověděli mi sedum měsíců.
Sedum měsíců. Celý léto 2020, který jsem původně chtěl strávit tím, že budu sexy
homosexuál a budu si užívat - nic. Moje plány byly v troskách. Byli tu sledující,
rodina, přátelé, náhodný lidi na ulici, co se mě ptali, "Co se sakra děje, Kyle?
Udělej už hergot něco!" A mně to bylo trapný, byl jsem ve stresu,
ale musel jsem se usmívat a říkat, že se připravuje něco skvělýho, protože jsem si
byl jistej, že mi každou chvíli odpoví. Rušil jsem všechny plány 9 měsíců dopředu,
dobu, kdy se měl točit můj seriál. Dokonce jsem posunul vydání svý knížky o půl roku,
abych dal tomuhle přednost. Zrušil jsem celý hypotetický turné na rok 2021.
Několik obřích příležitostí jsem nechal viset ve vzduchu, nehrnul se do nich,
protože jsem se rozhodl, že tohle je pro mě úplně ta nejdůležitější věc.
To ostatní může přijít pak. A nejhorší na tom bylo, že takhle to šlo týden co týden.
Měl jsem naději, zeptal jsem se na zpětnou vazbu, něco málo poslal. A každý týden, co
uběhl, jsem cítil, že to momentum a můj život se jen tak ztrácejí. Pořád jsem
pracoval na tom ostatním, ale kdy se na to kdokoliv z vás bude moct podívat?
Celej plán spočíval v tom, aby první díl o Danově postavě, co se zhroutí na svoje
narozeniny, byla zveřejněná na moje reálný 30. narozeniny. Tak to mělo být.
Ale nějak nám docházel čas. Dostal jsem z toho všeho stresu žaludeční vřed a
trpěl nespavostí z úzkosti, všechno kvůli tomuhle úžasnýmu koktejlu apokalyptický
pandemie a korporátních machinací. Už předtím jsem toho ztratil hodně
kvůli depresi, dennímu spaní, ale nikdy jsem nebyl chronicky neschopný spát kvůli
úzkostem. No, to je tedy prima novinka. Doslova každou noc jsem se budil hrůzou.
Ne potlačovanou, záludnou úzkostí, ale náhlýma, znepokojivýma, urgentníma
pocitama hlubokýho děsu, že tenhle život, kvůli kterýmu jsem to všechno 10 let dělal,
je v trapu a já s tím nemůžu vůbec nic udělat. Bylo to na h*vno.
A tehdy se YouTube PR tým, co pořád leštil můj piedestal ne-katastrofickýho tvůrce,
zeptal, jestli se nechci přidat k mediální kampani #RiseUp, co hrdě předváděla celou
diverzitu YouTube a to, jak tvůrci na téhle platformě používali svůj hlas
k tomu, aby změnili svět. No, tohle bych asi měl udělat, co?
Jako, pokud mě chtějí dát na obří plakát a dělat se mnou rozhovory o tom, jak je
v YouTubu budoucnost, a já jim dám najevo, že jsem hodný, loajální chlapec,
tak mi brzo odpoví, že jo?
Ano, odpověděli.
Snažili se dotáhnout detailní zpětnou vazbu, než začneme shánět lidi?
Ne. V telefonátu, který se mnou nikdo nedomluvil, mi prostě sdělili, že se
strategie YTO změnila a místo seriálů podložených scénářem teď dělají projekty
víc založený na realitě. Takže můj seriál už není životaschopný.
Ani jsem nedostal email, zprávu, žádný vysvětlení, něco bližšího...
To mě k*rva dostalo. Celej rok keců o tom, jak báječný věci
spolu uděláme, já tomu věnuju svůj život, neslyším nic než zveličenou neochvějnou
radost z tohohle projektu, přežiju sedum měsíců ticha, úzkosti a zmatenosti a pak
se musím dozvědět od někoho jinýho, že se jim změnila strategie? Jako, je to tím,
že je vysokej rozpočet, obsah moc kontroverzní nebo si prostě myslíte,
že je to sr*čka a báli jste se mi to říct? V tu chvíli jsem začal vypadat trochu
jako zoufalec. Všichni ostatní z týmu říkali: "Cože? To je neprofesionální."
Měli jsme nabídky z jiných míst, ale já jsem je odmítl, protože jsem pořád chtěl
ten příběh. Chtěl jsem ten mýtus. Chtěl jsem to mít na svým kanále.
Z nějakýho důvodu jsem to pořád chtěl udělat pro značku, kterou YouTube byl.
Takže, nehledě na rady, jsem se rozhodl se plazit, prosit a spálit všechny mosty,
co jsem potřeboval k získání, když ne vysvětlení, tak aspoň nějakýho závěru.
Zkusil jsem všechno. Trapný. A slyšel jsem jen "Ou, to je zvláštní. Mysleli jsme, že
se všichni těšili." Jejich tým sociálních aktivistů se znovu ozval a zeptal se,
zda bych zase jednou nechtěl být hrdým ambasadorem YouTube.
Jasně! Právě teď jsem na 100% super šťastnej a plně oddanej YouTubu.
Chtěli po mně, aby uváděl den na Světovém ekonomickém fóru.
Jako v Davosu.
Jakože doslova na VidConu pro korporace a miliardáře, co ovládají svět.
Pro organizaci, o který si všichni lidi na konci sekce komentářů myslí, že přinese
"Nový světový řád" a plánuje "velký reset" A já jsem měl natočit veselý krátký video
o tom, jak úžasný jsou všechna ta setkání a nějak na sebe napojit Ursulu von der Leyen
a Netanjahua. Tohleto jsem nechtěl! Lidi, já se fakt zaprodal iluminátům,
protože jsem chtěl, aby se mnou sakra někdo začal mluvit.
A konečně, po týdnech očerňování sebe sama, souhlasili se schůzkou a vyslyšením.
Tohleto byl naprosto osudový zoom- Promiňte, Google Meet.
Měli jste někdy schůzku, rozhovor, pokus při soutěži a věděli jste, že na vašem
vystoupení v dalších 20 minutách zavisí všechny vaše životní plány?
Jo. No, jestli jsem předtím nespal, tak teď teda teprve ne.
Napsal jsem si monolog k tomu, proč je nutný tenhle seriál udělat na YouTube,
jako bych byl právník, co reprezentuje celou planetu Zemi proti mimozemskýmu
laseru, co nás chce zničit. Což, kdyby se stalo, tak by to asi nakonec bylo dobrý.
Najal jsem si hotelový pokoj s dobrým připojením, sednul jsem si na podlahu
naproti oknu, ve vyžehlený košili a předvedl svoje životní představení.
Tahle schůzka byla zřejmě tím nejlepším, co jsem kdy udělal. A to byl videohovor
pro pět lidí. Napsal jsem si 4 tisíce slov plánovaných odpovědí na nejrůznější otázky,
co by kdo mohl mít. Rozebral jsem každý argument, strategii, byznys plán, výhodu,
nevýhodu, něco za něco a emocionální reakci na molekulární úrovni. Mluvil jsem
o svých nadějích, proč jsme tohle všechno dělali.
A víte co?
Ono to zatraceně vyšlo.
Vyšlo to. Přesvědčil jsem je, že to byl životaschopný projekt, a oni mi řekli,
že tomu ještě dají šanci Mělo to tři podmínky.
První, že najdeme další finance na podporu rozpočtu.
Druhou, že budu souhlasit s jakoukoliv marketingovou nabídkou, co mi předloží.
A třetí, že se vrátím na YouTube a přes léto tam něco udělám.
Můj YouTube kanál je pro mě posvátnej. A co tam jde a kdy a proč, na tom záleží.
A já měl plán s tímhle seriálem a všema těma dalšíma věcma a celou báječnou
záplavou obsahu, na kterou bych mohl bejt hrdej, ale musel jsem udělat,
co po mně chtěli, a to bylo důležitější. Lidi si mysleli, že jsem blázen, že jsem
souhlasil s tou druhou podmínkou, protože ví Bůh, co to mohlo znamenat.
Co se týče tý první - nabídnul jsem se, že zaplatím třetinu celýho seriálu
z vlastní kapsy, což byly skoro všechny peníze, co jsem kdy v životě vydělal.
Phil se snažil přimět mě ke koupi domu v Londýně, ale já mu říkal: "Možná ještě
budeme muset počkat, až bude hotovej ten seriál a dostanu zaplaceno.
Pokud se povede." Tak moc to pro mě bylo důležitý a
tak moc jsem tomu věřil.
Takže jsem s tím souhlasil.
Že udělám cokoliv.
"To je v pohodě," říkali mi.
"Pořád se jim líbí ten nápad s turné. O tom si můžeme promluvit po tý tvojí
letní povinnosti." Takže, možná, že se všechno konečně začalo obracet k lepšímu?
A tak mě představili jako součást YouTube Pride.
"Ty jsi všechno.
A tahle Pride Party je pro tebe.
YouTube Pride 2021."
Znovu mě vyoutovali, tentokrát proto, abych ukázal, jak je YouTube divokej,
báječnej, queer a hrdej. #Reklama
Tohle je fakticky yassifikace obsahu.
Moje tvář byla všude. Byl jsem na hlavní stránce YouTube, celý týden nahoře
v Apple Appstore, gigantickým billboardu na Times Square.
To je asi cool, nebo tak...
Nebo teda, je mi to trapný, ale jak už jsme si řekli, já mám vymletej mozek
a věčnej syndrom podvodníka. Upřímně, líbilo se mi, že YouTube pořádá
digitální Pride festival, když jsme byli všichni uvězněný doma.
Nemuseli ho dělat, ale udělali.
A vážil jsem si toho, že mě vybrali pro stejnou akci jako Demi Lovato,
Eltona Johna, Trixie a hlavně Bimini. Zkušenost to nebyla dokonalá.
Moje show musela obsahovat rozhovor s celebritou, hudební vystoupení, čas
strávený se sledujícími, prosby k věnování peněz na charitu a v mým případě taky
mix s neuvěřitelně osobníma, vážnýma, ale taky trochu zábavnýma částma na téma,
který jsem ještě tak úplně nedořešil. A měl jsem jenom týden na to to napsat.
Ale dobře, nějak jsem to zvládnul. Myslím, že všichni, co na tom pracovali,
odvedli skvělou práci a jsem hrdej na "Gay and Not Proud".
Ale, během stříhání se někdo na druhý straně rozhodl přeházet pořadí scén,
aniž by mi to řekl. A když jsem je slušně požadal, ať to nechají tak, jak to bylo,
protože je to pro mě dost osobní příběh, tak je to hodně rozrušilo a namíchlo
a řekli o mně, že nedokážu spolupracovat.
Hele, o mně můžete říkat, že jsem neoriginální, otravnej, dysfunkční,
domácky nakvašenej nebo chronicky nadrženej, ale po tom všem, co jsem
pro YouTube udělal za posledních 10 let, neřkuli 10 měsíců, teda
FAKT DOKÁŽU SPOLUPRACOVAT!
Očividně to nebylo poprvé, co s nimi někdo měl podobnou zkušenost, ale
se mnou už vym*dal leckdo, tak proč třeba nepřidat někoho dalšího.
Tohle očividně bylo submisivní léto 2021.
"No, a co bude s tím speciálem z turné, co jsem chtěl natočit?"
Ha. Tentokrát ihned odepsali, že "YTO už utratil všechen svůj rozpočet, takže
na nic dalšího už nám nezbylo, promiň."
Cool. Takže tohle se stalo někdy v době, kdy jsem souhlasil s Pride, a stejně jako
s tím maratónem jste mi to zapomněli říct? Další projekt, co jsem si schovával
pro YouTube, všechno kvůli němu odkládal, a nejsou na něj peníze?!
Ale hele, vždyť jsem byl na tom billboardu, ne? Anóóó.
Nikdy nepřipisujte zlomyslnosti to, za čím stojí prostá blbost.
Myslím si, že mi YouTube cynicky mával před zoufalýma očima vláknem naděje,
jen aby mě nalákal na upsání se Pride sérii v rámci svýho nemilosrdnýho
korporátního tažení?
Ne. Ale celou dobu jsem pro ně byl zatraceně skvělej maskot, že jo?
Mával jsem na značky, poeticky jsem líčil svoje trable s duševním zdravím, postavil
jsem se online šikaně, vyznal jsem lásku týhle platformě, co mi dala úplně všechno,
otevřeně jsem mluvil o hlubokým pocitu hanby, který pořád cítím
ze svý zvnitřněný homofobie a doslova jsem se zaprodal iluminátům!
A kvůli čemu?!
Jako, oni by řekli, že mi dávali prostor. Měl bych být vděčný za to, že mě vybírali
do všech těch projektů, ale - já jsem to po nich nechtěl.
Řekli mi, že mám dokázat svojí oddanost, tak jsem to udělal.
A všechno, co jsem z toho získal, byla tahle nová, mizerná úzkostná porucha.
Přišla další nabídka - "Ahoj Dane, přiveďte zpět 'Dana a Phila' v roce 2021
a proveďte nás svými rodnými městy v originálním seriálu YTO s názvem
'Hometown Showdown'." Hm, tak na něco očividně peníze měli.
Oukej, fajn. Bylo to vzpomínání, byla to legrace. Cokoliv po mně chcete.
Tak, a je to, jsme tady, skoro o dva roky později. Dva roky, během kterých jsem
tomu dával všechno, co jsem mohl. Jel jsem v tom naplno.
Náklady se mořili, "vajíčka byla v košíku" a byl jsem obklopenej kostlivcema
příležitostí, co jsem odhodil stranou. Ale hele, zvládnul jsem to.
Dodržel jsem svojí část dohody. Sehnal jsem peníze, vytvořil jsem nový obsah,
souhlasil jsem s jejich podmínkama.
Ticho.
Nevěděl jsem, co dělat. Jen jsem věděl, že takhle už dál nemůžu.
Fér hra nezabrala. Ve světle všech nejasností,
posouvání cílů, různých incidentů jsem to udržel na profesionální úrovni.
Nikomu na světě jsem neřekl, že se něco děje, ani zbytku YouTube ne. Protože
víte co - s poctivostí nejdál dojdeš, že? Domluvili jsme se, že pošleme
časový rozpis všeho toho, co jsem udělal - kdy, proč, co mi nabídli a jak jsem na to
reagoval a podařilo se nám získat odpověď.
"Omlouváme se za zpoždění. Byli jsme hodně zaneprázdněni
strategií pro rok 2022 a některé věci se určitě nepodaří realizovat."
(povzdech)
Co se stalo s Danem? Na čem pracoval? Co s ním bude dál?
Á... nepodařil se realizovat.
Řekli jsme jim, že pokud existuje cokoliv, co by obnovilo jejich zaujetí,
další velkolepej videohovor, další billboard, další kolík do zadku.
"Tady nejde o obnovení našeho zaujetí, je to korporátní obrat v cílech a zkrátka
projekt, který není v souladu s naší novou strategií."
Hergot. A je to.
Nic jsem neudělal, žádný problém s mojí prací, žádná velká konspirace, prostě jen
byrokracie a nedostatek úcty. Možná, že kdybych byl dramatičtější nebo asertivnější,
tak by to dopadlo jinak.
Jak byste se zachovali vy, kdyby vás takhle odklonili, zničili vám sny?
"Chápu, jak to s těmito věcmi bývá a že celá podstata YTO a jejich pravomoce se
mohou měnit. Ale přál bych si, aby to celé bývalo bylo lépe a upřímněji komunikováno
a nepřihodily se některé trpké incidenty. Ale hlavně, abych tím neztratil čas, který
už se nevrátí. Možná byl tento projekt na tuto platformu od začátku příliš
ambiciózní a já jsem byl naivní, že jsem mu tolik dal, osobně a profesionálně,
ale c'est la vie. Děkuji. Dan."
Bóže! To byl teda ode mě melodramatickej email. Ježiši.
Jediným způsobem, jak se s tím vyrovnat, bylo představovat si, jak běsní.
Nemohl jsem se naštvat a dát jim něco, čeho by se mohli chytit.
Já jen doufám, že na nějaký úrovni alespoň za malou část toho všeho cítili lítost.
Možná, že se jednou ne úplně dobře vyspali a vžili se do mých posledních dvou let.
To se nikdy nedozvím. Upadnul jsem do hluboký deprese.
fakt S-úrovňová (D-úrovňová?), naprostá deprese. Doslova jsem napsal knížku o tom,
jak se znovu sebrat. Ale neviděl jsem v tom smysl. Přemýšlet o životě, dělat
něco, vytvářet něco. Celou svojí reputaci jsem vsadil na tenhle projekt
a znemožnil jsem se. Všechno to, co jsem nechal odplynout, co jsem odmítnul,
čas, co jsem promrhal tím, že jsem čekal na odpověď.
A hele, vím, že jsem privilegovanej s*áč, oukej, a dotáhnul jsem to na velkýho
YouTubera. Takže ještě jednou - nechci po vás soucit.
Nemyslím si, že potřebuji byť jenom jeho kousíček ve srovnání s jinýma lidma.
Ale, tohle se mi stalo.
A otázkou asi je - pokud byste si mysleli, že se vám má splnit váš sen, a pak ho
viděli pomalu se rozplývat přímo před očima...
Jak byste se cítili?
Bylo to špatný. Bylo to vážně, opravdicky traumatický.
Trvalo mi celý měsíce, než jsem se sebral. Než se usadil prach a já se mohl
rozhlídnout okolo a zjistit, co se ještě dá zachránit. Říkal jsem si, zda nenatočit
video o pomstě, všechno vyžvanit, všechno vyložit, začít nějaký drama, vyrovnat se.
Nebo bych o tom nikdy neměl mluvit, zůstat dokonale profesionální,
předstírat, že se mi daří dobře a cokoliv se stane, tak se stane? Měl jsem z toho
smíšený pocity, protože lidi tady jsem měl pořád rád. Viděl jsem, jak jsou nadšený,
dělají skvělý věci, fakt tvrdě pracujou a dělají to nejlepší, co můžou v měnících
se podmínkách. Akorát že v mým případě, v tomhle případě...
to dopadlo příšerně.
18. ledna 2022 bylo oznámeno, že YouTube Originals nadobro končí.
"Naše investice dokážou mnohem více u mnohem více tvůrců, když se vloží
do jiných iniciativ jako např. Fondu tvůrců Shorts, Fondu Black Voices
a programování Live nakupování." A to byl konec. Ať už jsem fantazíroval
o odplatě nebo ne, všechno se rozplynulo. Už tu nebyl žádnej záporák.
Všichni jsou pryč. Puf.
Tohle video by na YouTubu nic nezměnilo, na to už bylo pozdě. Teď už není co měnit.
Je to pro mě dobrá zpráva? Je lepší, že se to vyřešilo beze mě, nebo mě to
nechalo napospas pocitům nedořešení a neuzavření?
Nemyslím si, že by cokoliv z toho bylo zamýšlený, ale stalo se to. S*ačky se dějou.
Cítil jsem se zrazeně, fakt zrazeně a jako by celý můj příběh na YT skončil zkázou.
Měl bych prostě z YouTubu odejít navždycky? Opustit všechny plány,
co jsem kdy měl o svým návratu?
No, to sakra očividně ne, protože jsem tady a to nám nahrává otázku...
(veselá hudba) 7: Proč jsem tady?
Ukazuje se, že přes to všechno si nedokážu pomoct. Miluju tehle zatracenej zapadákov.
Pořád je to hodně silná internetová platforma světa, která umožňuje komukoliv
kdekoliv vytvořit cokoliv chtějí a jakkoliv chtějí, kdykoliv chtějí.
Žádní poptávající vám neřídí život, žádní editoři nepřekrucují vaše slova,
jsou tu jen podmínky používání, který se člověk snaží neporušovat.
Opravdu si tu můžete vytvořit kariéru tvůrce, na rozdíl od jiných platforem
vás za to slušně platí a snad s tím můžete být spokojený.
Je to asi jediný místo, kde se můžete dostat skoro ke každýmu na světě.
Místo, kde se můžou scházet komunity, psát sr*čky do komentářů.
A tenhle chaos - je krásnej.
Já ho pořád miluju. Ano, má to mouchy, ale věřím komunitě,
že se ozve, kdyby se doslova cokoliv stalo. Takže pokračujete vzteklý komentátoři a
nepochybujte ani na vteřinu o tom, jak moc zaujatý byste měli být tím, že chcete
vylepšit webovku s kočičími videi. Stejně tak věřím lidem z YouTube, že udělají,
co budou moct, v současných podmínkách a společnosti.
Buďme upřímní - já nikdy nebudu dobrej YouTuber. Den, kdy budu nahrávat videa
každej den, bude chvíle, kdy musíte dát dohromady všechny konspirátory a
analyzovat, jestli jsem nebyl nahrazenej deep fakem.
Ale byl bych blbej, kdybych nepoužíval tuhle platformu, kde se zrodil můj život,
zatímco jsem tu seděl se všemi svými odběrateli, co viděli na mobilu notifikaci
na tohle video, a řekli si, že je to duch minulosti, co je přišel strašit. Hůůů.
Takže to udělám. Budu vytvářet nějakej obsah a budu to dělat tak, jak chci já.
Najdu krásný, talentovaný lidi, aby mi pomohli líp něco natočit, sestříhat,
rozhodnout se, kdy točit a kdy si dát přestávku. Budu mluvit o tom, co chci,
ať už to znamená naštvat se na všechny sr*čky světa, přehnaně sdílet svoje
osobní informace nebo víc cílit na gay témata. Nebojím se demonetizace nebo
toho, že vám budu říkat jenom to, co chcete slyšet. Jste úžasný, jste chytrý,
máte skvělej vkus. Jestli se na tohle díváte, jste cool. Vy to víte, já to vím,
a proto jste báječný. Podívejte se na sebe, jak se vám daří!
Upřímně doufám,... že jste v pohodě.
Dokud mě nesklátí algoritmus, přeženu to, nebo všichni ještě víc
nezestárneme a neunavíme se, budu nahrávat videa, protože mě to baví.
A všechno to ostatní, s tím budu pokračovat. Seriál udělám s někým jiným,
boomery budu terorizovat na jejich platformách a hádejte, co jsem chtěl
strašně moc udělat poslední tři roky - vylezu ven z baráku!
Chcete mě vidět naživo? Tak to se podržte. V roce 2022 se za váma rozjedu.
Budu ve vašem městě a zatraceně si to tam užijeme.
A to je výhružka.
Kdo už mě viděl na turné, tak ví, že to bude naprosto mimořádně extravagantní.
Takže, pokud chcete vidět trochu stand-upovýho sebepodceňování,
cítit se součástí něčeho, možná mít trošku krizi a zasmát se, jako by byl konec světa,
protože buďme upřímní, asi už je blízko...
Světové turné 2022 DanielHowell.com
Uvidíme se.
Tak jsem se vrátil. Neslibuju nic víc, než že se pokusím být šťastnej, dělat věci,
na kterých mi záleží. A jestli to přinese štěstí i vám, tak to možná celý stálo za to.
Takže jo, kvůli tomuhle jsem opustil YouTube.
Nastavte si odběr!