Šest ujutro je,
mrkli mrak napolju.
Moj 14-godišnji sin čvrsto spava u svom krevetu,
spava nemirnim i dubokim snom jednog tinejdžera.
Palim svetlo i fizički prodrmam jadnog dečaka da se probudi,
jer znam da je, kao kada odlepljujete flaster,
bolje to brzo uraditi.
(Smeh)
Imam prijateljicu koja viče: „Požar!" samo da probudi svog uspavanog tinejdžera.
I još jednu kojoj je sve dozlogrdilo
da je morala da poliva hladnu vodu na sinovu glavu
samo da bi ga izvukla iz kreveta.
Zvuči surovo...
ali možda poznato?
Svakog jutra se pitam:
„Kako mogu,
znajući ono što znam
i radeći svoj posao,
ovo da radim svom rođenom sinu?"
Vidite,
ja istražujem san.
(Smeh)
Tako da znam jako puno o snu
i posledicama nedostatka sna.
Znam da svom sinu uskraćujem san koji mu je kao tinejdžeru koji brzo raste
očajnički potreban.
Takođe znam da mu buđenjem
satima pre nego što mu njegov biološki sat kaže da je spreman
bukvalno kradem snove,
vrstu sna najviše povezanu sa učenjem, konsolidacijom pamćenja
i obradom osećanja.
Ali nije samo mom detetu uskraćen san.
Epidemija uskraćivanja sna vlada među američkim tinejdžerima.
Samo jedan od deset dobija 8 - 10 sati sna svake noći
kao što preporučuju naučnici i pedijatri.
Ako mislite u sebi:
„Dobro je, moje dete dobija osam sati",
zapamtite,
osam sati je proporučeni minimum.
Jedva da ste položili.
Osam sati je kao trojka u đačkoj knjižici.
Mnogi faktori doprinose ovoj epidemiji,
ali glavni faktor koji sprečava tinejdžere da dobiju potreban san
je, u stvari, stvar javne politike.
Ne hormona, društvenog života ili Snepčeta.
Širom države,
mnoge škole počinju oko 7:30 ili ranije,
uprkos činjenici da glavne medicinske organizacije preporučuju
da nastava od šestog razreda do kraja srednje škole ne kreće pre 8:30.
Politike o ranom početku imaju direktan uticaj na koliko -
ili zaista na koliko malo sna američki tinejdžeri dobijaju.
One takođe dovode tinejdžere i njihove roditelje
u bitku sa njihovim sopstvenim telima koju u osnovi ne mogu dobiti.
Oko puberteta,
tinejdžeri doživljavaju odlaganje svog biološkog sata,
koji određuje kada se osećamo najbudniji i najpospaniji.
Na ovo delimično utiče promena u oslobađanju hormona melatonina.
Tela tinejdžera čekaju da počnu oslobađanje melatonina do oko 23:00,
što je dva sata kasnije nego što vidimo kod odraslih ili mlađe dece.
Ovo znači da je buđenje tinejdžera u 6:00 biološki isto
buđenju odrasle osobe u 4:00.
Onim nesrećnim danima kada ja moram da ustanem u 4:00,
zombi sam.
Funkcionalno beskorisna.
Ne mogu pravilno da razmišljam,
razdražljiva sam,
i verovatno ne bih trebala da vozim auto.
Ali američki tinejdžeri se ovako osećaju svakog školskog dana.
U stvari, mnoge, recimo,
neprijatne osobine koje pripisujemo tinejdžerskom dobu:
ćudljivost, razdražljivost, lenjost, depresija
su možda posledica hroničnog uskraćivanja sna.
Za mnoge tinejdžere koji se bore sa hroničnim nedostatkom sna,
način na koji to nadoknađuju je unošenje velikih količina kofeina
u obliku velikih frapućina,
ili energetskih napitaka i žestine.
U suštini,
imamo celu populaciju umorne ali prestimulisane omladine.
Pobornici početka nastave koji omogućava duži san
znaju da je mladost period dramatičnog razvoja mozga,
naročito onih delova mozga
koji su odgovorni za procese razmišljanja na višem nivou,
uključujući rasuđivanje, rešavanje problema i dobro prosuđivanje.
Drugim rečima, baš ona vrsta moždane aktivnosti koja je odgovorna
za zauzdavanje onih impulsivnih i često rizičnih ponašanja
koja su toliko karakteristična za mladost
i toliko zastrašujuća za nas, roditelje tinejdžera.
Oni znaju, kao i svi mi,
da kada tinejdžeri ne dobiju potreban san,
njihovi mozgovi, njihova tela i ponašanje trpe
i trenutne i trajne posledice.
Ne mogu da se koncentrišu,
pažnja im drastično opada
i mnogi će čak pokazivati znake ponašanja slične hipekinetskom poremećaju.
Ali posledice gubitka sna kod tinejdžera prevazilaze granice učionice,
i nažalost doprinose mnogim problemima duševnog zdravlja
koji se umnogostručuju u mladosti,
uključujući narkomaniju, alkoholizam,
depresiju i samoubistvo.
U našem radu sa tinejdžerima
iz Objedinjenog školskog okruga u Los Anđelesu,
otkrili smo 55% veću verovatnoću
da su tinejdžeri sa poremećajima sna pili alkohol u prethodnom mesecu.
Drugo istraživanje sa preko 30.000 srednjoškolaca
je otkrilo da je za svaki izgubljeni sat sna
postojalo povećanje od 38% u osećanju tuge ili beznadežnosti
i povećanje od 58% u pokušajima samoubistva kod tinejdžera.
I ako to nije dovoljno,
tinejdžeri koji preskaču san imaju povećani rizik
za mnoštvo fizičkih zdravstvenih problema koji muče našu državu
uključujući gojaznost, bolesti srca i dijabetes.
Postoji i rizik stavljanja neispavanog tinejdžera
sa sveže odštampanom vozačkom dozvolom
za volan.
Istraživanja su pokazala da je pet ili manje sati sna dnevno
isto kao i voziti sa alkoholom u krvi iznad zakonske granice.
Pobornici početka nastave koji omogućava duži san
i istraživači u ovoj oblasti
su došli do izvanrednih rezultata
koji ukazuju na izvanredne prednosti kasnijeg početka.
Rezultati su nedvosmisleni,
i kao stručnjak za san,
retko mogu da govorim sa takvom sigurnošću.
Tinejdžeri iz okruga sa kasnijim početkom dobijaju više sna.
Za nevernike koji možda misle da ako škola počinje kasnije,
tinejdžeri će jednostavno ostati duže budni,
istina je,
vreme odlaska u krevet ostaje isto,
ali vreme ustajanja se produžuje
dovodeći do više sna.
Veće su šanse da će doći u školu;
izostanci su se smanjili za 25% u jednom okrugu.
I manje su šanse da će napustiti školu.
Ne iznenađuje činjenica da imaju bolje ocene.
Ovo daje stvarne implikacije za smanjenje razlika u uspehu.
Rezultati na standardnim testovima iz matematike i čitanja
se poboljšavaju za 2 - 3 procentnih poena.
To je moćno kao i smajenje broja učenika u razredu za jednu trećinu
ili zamena osrednjeg nastavnika u učionici
zaista izuzetnim nastavnikom.
Njihovo duševno i fizičko zdravlje se poboljšava
i njihove porodice su čak srećnije.
Kome ne bi prijalo malo više prijatnosti od naših tinejdžera
i malo manje mrzovolje?
Čak su i njihove zajednice bezbednije
jer se broj sudara smanjuje,
smanjenje od 70% u jednom okrugu.
S obzirom na ove izvanredne prednosti,
možda biste pomislili:
pa, ovo je prosto, zar ne?
Zašto onda kao društvo nismo uradili pravu stvar?
Često razlog protiv kasnijeg početka izleda otprilike ovako:
„Zašto bismo odlagali početak nastave za tinejdžere?
Moramo ih očvrsnuti da bi bili spremni za stvaran svet!"
Ali to je kao da roditelju dvogodišnjaka kažete:
„Ne dajte Džoniju da spava preko dana
ili neće biti spreman za obdanište."
(Smeh)
Odlaganje početka takođe predstavlja mnoge logističke probleme.
Ne samo za đake i njihove porodice
već i za zajednice u celini.
Ažuriranje autobuskih linija,
povećanje troškova prevoza,
uticaj na sportske aktivnosti,
briga o deci pre i posle škole.
Ovo su iste brige koje se iznova javljaju
u mnogim okruzima širom države
kada se raspravlja o vremenu početka nastave.
Ovo jesu opravdane brige,
ali ovo su problemi koje moramo rešiti.
To nisu opravdani izgovori
da ne bismo uradili pravu stvar za našu decu,
da škola od šestog razreda do kraja srednje škole ne počinje pre 8:30.
I u velikim i malim okruzima širom države
koji su napravili ovu promenu,
zaključili su da su ovi strahovi često neosnovani
i da ih daleko premašuju izvanredne prednosti
po zdravlje i uspeh učenika
i našu sveopštu javnu bezbednost.
Sutra ujutro
kada sasvim slučajno pomeramo satove za jedan sat unazad
i kada dobijete taj slatki dodatni sat sna,
i kada dan izgleda malo duže
i ispunjen sa malo više nade,
pomislite na izvanrednu moć sna.
I pomislite kakav bi poklon to bio
našoj deci kada bi mogli da se probude prirodno,
u skladu sa svojim biološkim satom.
Hvala
i slatki snovi.