Az emlékezet annyira mindennapi dolog, hogy szinte magától értetődőnek vesszük.
Mind emlékszünk arra, hogy ma mi volt reggelire,
vagy hogy mit csináltunk a hétvégén.
Csak emlékezetünk romlásakor jövünk rá,
hogy valójában mekkora csoda,
és múltbeli tapasztalataink milyen mértékben határoznak meg minket.
De az emlékezet nem mindig jó dolog.
John Lancaster Spalding amerikai költő és lelkész szavaival élve:
"Az emlékezet az a mennyország, ahonnan senki nem űzhet ki,
vagy maga a pokol, ahonnan nincs menekvés."
Sokunk életének van olyan fejezete,
amely bár ne történt volna meg.
Becslések szerint majdnem 90%-unk
átesik valamilyen traumatikus eseményen élete során.
Sokan az ilyen események után hevesen szenvednek, majd felépülnek,
sőt, a tapasztalataik miatt jobb emberekké válnak.
De egyes események annyira megviselik őket, hogy sokaknál –
pl. a nemi erőszak túlélőinek akár felénél
később poszttraumás stresszzavar,
azaz PTSD alakul ki.
A PTSD elgyengítő hatású mentális zavar;
jellegzetes tünetei pl. az erős félelem és szorongás
és a traumás esemény flashbackjei.
Ezek a tünetek végletesen kihatnak az illető életminőségére,
és gyakran bizonyos helyzetek váltják ki őket
vagy az illető környezetében levő jelzőingerek.
A jelzőingerekre adott reakciók lehet, hogy eleinte megfelelők voltak –
pl. háborús övezetben a félelem és a veszély előli menekülés –,
de a PTSD esetén akkor is irányítják a viselkedést,
amikor az az adott helyzetben már nem megfelelő.
Ha egy háborús veterán hazatérése után is veszély elől menekül,
pl. ha durran a kipufogó,
vagy súlyos szorongása miatt képtelen elmenni otthonról,
akkor a jelzőingerre, emlékekre adott reakciói
hibássá, azaz maladaptívvá váltak.
A PTSD-t tekinthetjük maladaptív emlékezeti rendellenességnek.
Itt kitérőt kell tennem,
ugyanis úgy beszélek az emlékezetről, mintha az valami dolog lenne.
De nem az.
Számos emlékezettípus van,
és ezek az agy különböző hálózataira és területeire támaszkodnak.
Két fő különbség van az emléktípusok közt.
Vannak olyan emlékek, amelyekre tudatosan emlékezünk,
tehát tudjuk, hogy léteznek,
és tudunk róluk beszélni.
Ide tartoznak a tényekre és eseményekre vonatkozó emlékeink.
Mivel ezekről az emlékekről be tudunk számolni,
ezért ezeket deklaratív emlékeknek hívjuk.
Az emlékezet másik típusa a nemdeklaratív emlékezet.
Az ilyen emlékekhez gyakran nem tudunk tudatosan hozzáférni,
azaz a tartalmukat
nem tudjuk szóban kifejezni
A nemdeklaratív emlékezet tipikus példája
a biciklizéshez szükséges motoros képesség.
Itt Cambridge-ben valószínűleg mindenki tud biciklizni.
Tudják, hogy két keréken hogyan kell közlekedni.
De ha bárkit megkérnék arra,
hogy írjon útmutatót, amely alapján megtanulhatnék biciklizni,
ahogy négyéves fiam is megkért rá tavaly,
amikor biciklit kapott a szülinapjára,
akkor az komoly nehézséget okozna.
Hogyan üljünk a biciklin az egyensúly megtartásához?
Milyen gyorsan kell pedálozni ahhoz, hogy stabilak maradjunk?
Széllökés esetén
milyen izmokat feszítsünk meg,
és mennyire, ahhoz hogy ne essünk el?
Meglepődnék, ha tudnának válaszolni e kérdésekre.
De ha tudnak biciklizni, akkor tudják a válaszokat,
csak nem tudatosan.
Visszatérve a PTSD-re,
a nemdeklaratív emlékezet másik fajtája
az érzelmi emlékezet.
Ennek a pszichológiában külön jelentése van, és arra a képességünkre utal,
hogy meg tudjuk tanulni környezetünk jeleit
és a jelek érzelmi, ösztönző jelentőségét.
Mit értünk ezen?
Vegyük pl. a friss kenyér illatát mint jelzőingert,
vagy egy elvontabb jelzőingert, pl. egy 20 fontos bankjegyet.
Mivel e jelzőingerek korábban jó dolgokkal kapcsolódtak össze,
ezért szeretjük őket, és vonzanak minket.
Más jelzőinger, pl. a darázszümmögés erősen negatív érzelmeket kelt,
és néhányunknál egészen drámai menekülőreakciót vált ki.
Én utálom a darazsakat.
Ezt készpénznek vehetik.
De azt nem tudom elmondani, hogy miféle nemdeklaratív érzelmi emlékek
okozzák a darazsak közelében mutatott viselkedésemet.
Nem tudom átadni a szívdobogást,
az izzadó tenyereket, és azt az érzést, ahogy rámtör a pánik.
Persze le tudom írni, hogy ezek milyenek,
de nem tudom átadni őket.
A PTSD szempontjából viszont fontos,
hogy a stressz igen különböző hatással van a deklaratív és nemdeklaratív emlékezetre
és az ezeket támogató agyi hálózatokra és területekre.
Az érzelmi emlékezetet egy kis mandulaalakú szerv támogatja,
az amigdala
és annak hálózata.
A deklaratív emlékezetet, legfőképp az emlékbeli események helyét és idejét
egy csikóhal formájú agyterület támogatja,
az ún. hippokampusz.
A trauma során tapasztalt súlyos stressz
egészen más hatással van erre a két területre.
Ahogy valakinél fokozzuk a stressz-szintet
stresszmentesről enyhén stresszesre,
a hippokampusz
az esemény emlékének megőrzésére
növeli működését,
és erősebben dolgozik azon, hogy deklaratív emlékként tárolja el.
De ahogy a stressz-szintet közepesre, erősre,
majd végletesre emeljük, mint ahogy az traumakor is történik,
akkor a hippokampusz gyakorlatilag leáll.
Ez azt jelenti,
hogy a traumakor tapasztalt magas stresszhormonszint esetén
nem tároljuk el a részleteket,
azokat a részleteket, hogy mi, hol és hogyan történt.
Miközben a stressz így hat a hippokampuszra,
nézzük meg, mi történik az amigdalával,
azaz az érzelmi, nemdeklaratív emlékezet szempontjából fontos szervvel!
Működése egyre inkább felerősödik.
A PTSD esetében ez azzal jár
hogy túl erős érzelmi emlék, jelen esetben félelem alakul ki,
amely nem kötődik konkrét helyhez vagy időhöz,
mivel a hippokampusz nem tárolja el, hogy mi, hol és hogy történt.
Így a jelzőingerek akkor is irányítják a viselkedést,
amikor az már nem megfelelő,
és az így válik hibássá, maladaptívvá.
Ha tudjuk, hogy a PTSD maladaptív emlékek miatt alakult ki,
akkor ezt a tudást használhatjuk-e
kezelések eredményességének javításához PTSD-s betegeknél?
A poszttraumás stresszbetegség kezelésére radikálisan új eljárást fejlesztenek,
amely a maladaptív érzelmi emlékek elpusztítását célozza meg,
mivel ezek állnak a betegség hátterében.
Az eljárás azért merül fel lehetőségként,
mivel az utóbbi években jelentősen változtak
az emlékezettel kapcsolatos ismereteink.
Hagyományosan úgy gondolták, hogy az emlékek kialakítása olyan,
mintha tollal jegyzetelnénk:
a tinta megszáradása után nem lehet a leírtakon változtatni.
Azt gondolták, hogy az emlékek tárolása érdekében
az agyban történő összes szerkezeti változás
kb. hat órán belül lezárul,
és utána állandósul.
Ezt rögzülési, azaz konszolidációs elvnek hívjuk.
De a legújabb kutatások arra utalnak, hogy az emlékképzés inkább olyan,
mintha szövegszerkesztővel dolgoznánk.
Először kialakul az emlék, és azt elmentjük vagy tároljuk.
De megfelelő körülmények között szerkeszthetjük az emléket.
E rekonszolidációs elv szerint az agy szerkezeti változásai,
amelyek az emlékezet támogatására alakulnak ki,
megváltoztathatók,
még régi emlékek esetében is.
Ez a szerkesztési folyamat nem állandó.
Csak az emlékek előhívásának bizonyos feltételei mellett
fordul elő.
Képzeljük el, hogy az emlékek előhívása vagy felidézése olyan,
mintha megnyitnánk egy fájlt.
Néha csak egész egyszerűen előhívjuk az emléket.
Csak olvasható módban nyitjuk meg a fájlt.
De megfelelő feltételek mellett
szerkesztési módban is megnyithatjuk,
és akkor változtathatunk az információn.
Elviekben törölni is lehetne a fájl tartalmát,
és amikor elmentjük,
akkor így marad meg a fájl,
azaz az emlék.
Ez a rekonszolidációs elv
nemcsak segít megmagyarázni az emlékezet néhány furcsaságát,
pl. miért emlékszünk néha tévesen a múltra,
hanem eszközt is nyújt
a PTSD hátterében álló maladaptív félelememlékek törléséhez.
Csak két dolog kell hozzá:
instabillá kell tenni az emléket – szerkesztési módban megnyitni a fájlt –
és törölnünk kell az információt.
Leginkább azzal haladtunk,
hogy kiderítsük, miként lehet törölni az információt.
Elég korán felfedezték,
hogy a vérnyomás csökkentésére rendszeresen felírt gyógyszer –
a Propranolol nevű béta-blokkoló –
használható a félelememlékek rekonszolidációjának megakadályozására
patkányok esetében.
Ha szerkesztési módban adták be a szert a patkányoknak,
akkor úgy viselkedtek, mintha már nem félnének az adott jelzőingertől.
Mintha soha nem tanultak volna meg félni a jelzőingertől.
És mindezt egy emberek számára biztonságos gyógyszer hatására.
Nem sokkal ez után kimutatták,
hogy a Propranolol embereknél is elpusztíthatja a félelememlékeket,
de fontos, hogy ez csak az emlékezet szerkesztési módjában működik.
Jóllehet a kutatásban egészséges önkéntesek vettek részt,
azért fontos, hogy kiderült: a patkányokra vonatkozó eredmények
emberekre is kiterjeszthetők, és végső soron betegekre is.
Embereken azt is vizsgálhatjuk,
hogy egy nemdeklaratív emlék elpusztítása
kihat-e a deklaratív eseményi emlékezetre.
Ez roppant érdekes.
Bár a Propranololt kapott embereknél,
miközben az emlékezetük szerkesztési módban volt,
elmúlt az ijesztő jelzőingertől való félelem,
attól még el tudták mondani,
hogy milyen kapcsolat van a jelzőinger és az ijesztő következmény között.
Mintha tudták volna, hogy félniük kéne,
de mégsem féltek.
Ez arra utal, hogy a Propranolol
célzottan képes a nemdeklaratív érzelmi emlékezetre hatni úgy,
hogy a deklaratív eseménnyel kapcsolatos emlékeket békén hagyja.
De fontos, hogy a Propranolol csak akkor hat az emlékekre,
ha azok szerkesztési módban vannak.
Szóval hogyan lehet instabillá tenni az emlékeket?
Hogyan váltunk szerkesztési módba?
A laborom elég sokat foglalkozott ezzel.
Tudjuk, ehhez az kell, hogy egy kevés –
nem túl sok – új információt próbáljunk beleszőni az emlékbe.
Ismerjük az agy által használt vegyi anyagokat,
amelyek jelzik,
hogy az emléket frissíteni és a fájlt módosítani kell.
Mi főleg patkányokat vizsgáltunk, de más laborok kutatásaiban
ugyanezek a tényezők teszik lehetővé emberek emlékeinek módosítását,
még a PTSD hátterében álló maladaptív emlékek esetében is.
Sőt, több ország számos laborjában indítottak
kis létszámú klinikai kutatásokat
az ilyen emlékezetpusztító kezelések PTSD esetén való alkalmazására,
és az eredmények ígéretesnek tűnnek.
Persze e vizsgálatokat nagyobb szabású kutatásokkal ismételni kell,
de látható, hogy az emlékezetet pusztító kezelések ígéretesek lehetnek
PTSD esetében.
Talán a traumával kapcsolatos emlékek nem zárnak tovább pokolba.
Jóllehet ez az emlékpusztító elv ígéretesnek tűnik,
ez nem jelenti azt, hogy egyszerű,
és hogy nincsenek kényes kérdések.
Etikus vajon elpusztítani az emlékeket?
Mi a helyzet pl. a szemtanúk vallomásával?
Mi van akkor, ha valaki nem szedhet Propranololt
a gyógyszerkölcsönhatások miatt?
A szemtanúk vallomását illetően etikai szempontból úgy gondolom,
hogy fontos megjegyezni
az emberekkel kapcsolatos kutatás eredményét.
A Propranolol ugyanis csak a nemdeklaratív emlékezetre hat,
így nem valószínű, hogy befolyásolná a szemtanúk vallomását,
mivel az deklaratív emlékeken alapszik.
Lényegében az emlékpusztító kezelések célja
az érzelmi emlékek csökkentése,
és nem pedig az,
hogy a traumás emléktől teljesen megszabaduljunk.
Ezzel a PTSD-s betegek reakciói inkább azokéhoz válnának hasonlóvá,
akik ugyan átestek traumán,
de nem alakult ki náluk a PTSD,
mint azokéhoz, akiket egyáltalán nem ért trauma.
Az emberek többsége etikailag inkább elfogadná ezt,
mintha a kezelés makulátlan elme kialakítását célozná meg.
Mi a helyzet a Propranolollal?
Nem adhatunk mindenkinek Propranololt,
és nem is akar mentális bajaira mindenki gyógyszert szedni.
Ilyen esetben hasznos lehet a Tetris.
Igen, a Tetris.
Klinikai munkatársakkal való közös munkánk során azt vizsgáltuk,
hogy a viselkedések megzavarása
az emlékek rekonszolidációját is megzavarja-e?
Ez hogyan is működne?
Azt tudjuk, hogy gyakorlatilag lehetetlen
egyszerre két feladatot végezni,
ha mindkettő feldolgozása ugyanabban az agyterületben zajlik.
Ezt úgy képzeljük el, mintha ímélírás közben
duettet próbálnánk énekelni a rádióval.
Az egyik folyamat belezavar a másikba.
Az emlékek előhívása ugyanilyen,
főleg szerkesztési módban.
Ha egy nagyon vizuális tünetet veszünk, pl. a PTSD flashbackjeit,
és az emléket szerkesztési módban hívatjuk elő,
és rávesszük az illetőt, hogy közben vizuális feladattal foglalkozzon,
pl. a Tetrisszel,
akkor elvileg ebbe az emlékbe
annyi zavaró információt vihetünk bele,
hogy az lényegében értelmét veszti.
Ez az elmélet,
és egészséges önkéntesektől származó eredmények alá is támasztják.
Önkénteseink roppant kellemetlen filmeket néztek meg –
szemműtétre, közlekedésbiztonsági hirdetésekre gondoljanak,
vagy Scorsese "A nagy borotválkozás" című rövidfilmjére.
Ezek a traumatikus filmek flashbackhez hasonló tüneteket váltanak ki
egészséges önkénteseinknél egy héttel megnézésük után.
Azt figyeltük meg, ha önkénteseinknek fel kell idézniük
a kellemetlen filmek legszörnyűbb pillanatait
tetrisezés közben,
akkor az jelentősen csökkenti a flashbackek gyakoriságát.
De az emlékeknek szerkesztési módban kell lenniük ahhoz, hogy ez működjön.
Munkatársaim azóta bevonták e vizsgálatokba a betegeket is.
Kipróbálták közlekedési balesetek túlélőinél,
és sürgősségi császármetszésen átesett anyáknál,
két olyan traumatípusnál, amelyek gyakran PTSD-hez vezetnek,
és a tünetek egészen ígéretes mérséklődését vették észre
mindkét típusú klinikai esetben.
Persze még sokat kell tanulnunk és javítanunk az eljárásokon,
de ezek az emlékpusztító kezelések nagyon ígéretesnek tűnnek
egyes mentális zavarok kezelésében,
mint pl. a PTSD.
Lehet, hogy a traumás emlékeink nem kell, hogy az örökös poklot jelentsék.
Én hiszek abban,
hogy ez a megközelítés segít majd azokon,
akik lapozni szeretnének, lezárni életük olyan fejezetét,
amelyet sosem szerettek volna átélni,
és ezzel egyúttal javítunk mentális egészségükön.
Köszönöm!
(Taps)