Keď som mala osem rokov,
do triedy prišlo nové dievča.
Bolo také pôsobivé,
ako sa zdá každé nové dievča.
Mala bujné lesklé vlasy
a roztomilý peračník.
Ovládala názvy hlavných miest,
a vedela výborne hláskovať.
Ten rok som šla vybuchnúť žiarlivosťou,
až kým som nezostrojila svoj rafinovaný plán.
Raz som v škole zostala trochu dlhšie,
možno až pridlho, a číhala som na dievčenských toaletách.
Keď bol vzduch čistý, vyliezla som odtiaľ,
vkradla sa do triedy,
a z katedry som zobrala klasifikačný hárok.
A vtom sa to stalo.
Poupravovala som známky svojej rivalky.
Len trošku, len som zhoršila zopár tých jednotiek.
Všetky jednotky. (smiech)
A už som išla vrátiť hárok do šuplíka,
keď som si zrazu všimla, že niektorí spolužiaci
majú tiež nechutne dobré známky.
Dostala som sa do švungu
a upravila som známky všetkým.
Nie obrazne.
Všetkým som dala samé štvorky
a sebe čisté jednotky.
Keď už som tam bola, tak prečo nie?
Ešte stále sa nad svojím správaním čudujem.
Neviem, čo to do mňa vošlo.
Nechápem, prečo to bol taký dobrý pocit.
Cítila som sa skvelo.
Nechápem, ako je možné, že na to nikto neprišiel.
Malo to byť predsa úplne zjavné.
Ale nik na to neprišiel.
Zo všetkého najviac ma však udivuje,
prečo mi tak vadilo,
že tomuto maličkému dievčatku
išlo hláskovanie tak dobre?
Žiarlivosť je pre mňa záhadou.
Taká tajomná, a pritom je všade.
Vieme, že deti pociťujú žiarlivosť.
Rovnako primáty. Salašníky sú na ňu tiež prekvapivo náchylné.
Vieme, že žiarlivosť je najčastejšou príčinou
manželských vrážd v Spojených štátoch.
No ešte stále som nečítala štúdiu,
ktorá by rozoberala jej osamelosť
trvácnosť, či jej temné vzrušenie.
To musíme hľadať v beletrii,
pretože romány sú ako laboratóriá,
ktoré skúmajú žiarlivosť
zo všetkých možných uhlov.
Dokonca si nemyslím, že by som zveličovala, keby som povedala:
ak by sme nemali žiarlivosť,
mali by sme vôbec literatúru?
Bez nevernej Heleny by nebola Odysea.
Bez žiarlivého kráľa by nebola Tisíc a jedna noc.
Žiadny Shakespeare.
Toľko k stredoškolskej povinnej literatúre.
Prišli by sme o Bľabot a bes
Veľkého Gatsbyho, Slnko aj vychádza,
Pani Bovaryovú, Annu Kareninovú.
Bez žiarlivosti by nebolo Prousta.
Viem, že je v móde tvrdiť, že Proust
má odpovede na všetko,
ale v prípade žiarlivosti,
to je v podstate pravda.
Tento rok je sté výročie jeho majstrovského diela
Hľadanie strateného času, ktoré je najrozsiahlejšou analýzou
sexuálnej žiarlivosti a bežnej súťaživosti (moja parketa),
aké by sme si mohli priať. (smiech)
Ak pomyslíme na Prousta, prídu nám na um
tie rozcitlivené úseky, však?
Myslíme na malého chlapca, ktorý sa snaží zaspať.
Myslíme na bábovku namočenú v levanduľovom čaji.
Zabúdame, aké sú jeho predstavy drsné.
Zabúdame, aký je neľútostný.
Veď Virginia Woolfová o jeho knihách povedala,
že sú drsné ako dubová kôra.
Neviem síce, aká je drsná,
ale predpokladajme, že strašne.
Pozrime sa na to, prečo do seba tak dobre zapadajú.
Román a žiarlivosť, žiarlivosť a Proust.
Je také zjavné, že žiarlivosť,
zložená z osobnosti, túžob a chýb,
je takým pevným základom rozprávania?
Neviem. Myslím si, že to nemá ďaleko od pravdy.
zamyslime sa nad tým, čo sa deje,
keď sme žiarliví.
Keď sme žiarliví, hovoríme si príbeh.
Hovoríme si príbehy o životoch iných ľudí
a cítime sa z toho hrozne,
lebo tie príbehy sú vymyslené tak, aby sme sa cítili hrozne.
Rozprávač príbehu aj my
vieme presne, aké detaily pridať,
aby šla rana presne pod pás. Však?
Žiarlivosť z nás všetkých robí amatérskych spisovateľov
a Proust to pochopil.
Prvý diel série sa volá Svet Swannovcov.
A v tomto zväzku
Swann, jedna z hlavných postáv,
zamilovane myslí na svoju milenku
a na to, aká je úžasná v posteli.
No zrazu, v niekoľkých vetách,
teda proustovských vetách,
takže sú dlhšie než Čínsky múr,
ale v niekoľkých vetách,
sa zrazu zhrozí a uvedomí si:
„Počkať, všetko, čo na tejto žene milujem,
by na nej miloval aj niekto iný.
Všetko potešenie, ktoré mi dáva,
by mohla dávať niekomu inému,
možno aj v tomto okamihu.“
A toto je príbeh, ktorý si začne hovoriť.
Od tej doby Proust píše,
že čokoľvek pôvabné na svojej milenke objaví,
pridá do svojej „zbierky nástrojov
vo svojej súkromnej mučiarni“.
Musíme uznať, že Swann a Proust
boli chorobne žiarliví.
Proustovi milenci by asi museli opustiť krajinu,
ak by sa s ním chceli rozísť.
Ale nemusíte byť takí žiarliví
aby ste pripustili, že je to náročná robota. Všakže?
Žiarlivosť je vyčerpávajúca.
Je to lačná emócia. Musíte ju kŕmiť.
Ale čo má žiarlivosť najradšej?
Žiarlivosť má rada informácie.
Žiarlivosť má rada podrobnosti.
Žiarlivosť má rada bujné lesklé vlasy
a roztomilý peračník.
Žiarlivosť má rada fotografie.
To je dôvod, prečo je Instagram taký hit. (smiech)
Proust vlastne spája jazyk vzdelanosti a žiarlivosti.
Keď Swann vo svojich záchvatoch žiarlivosti
načúva pri dverách
a podpláca sluhov svojej milenky,
obhajuje takéto správanie.
Vraví: „Viem, že podľa vás je to odporné,
ale v ničom sa to neodlišuje
od analyzovania starého textu
alebo pozerania sa na pamätník.“
Vraví: „Sú to vedecké výskumy
so skutočnou duševnou hodnotou.“
Proust sa nám snaží ukázať, že žiarlivosť
vyzerá netolerovateľne a žiarlivci absurdne,
ale v podstate je to iba pátranie po vedomostiach,
hľadanie pravdy, bolestivej pravdy.
A, vlastne, pokiaľ ide o Prousta,
čím bolestivejšia pravda, tým lepšie.
Smútok, poníženie a strata
boli pre Prousta cesty k múdrosti.
Vraví: „Žena, ktorú potrebujeme,
nám spôsobuje utrpenie a vyvoláva v nás
spleť pocitov, ktoré sú oveľa hlbšie a dôležitejšie,
ako génius, ktorý nás zaujíma.“
Káže nám hľadať si kruté ženy?
Nie. Myslím, že sa snaží povedať,
že žiarlivosť nám ukazuje našu pravú tvár.
Ktorá ďalšia emócia nás
takto odhaľuje?
Existujú iné emócie, ktoré nám ukážu
našu agresiu, naše strašné ambície
a náše nárokovanie si na veci?
Učí nás nejaká iná emócia pozerať
na veci s takou zvláštnou intenzitou?
Freud o tom neskôr napísal.
Raz Freuda navštívil
istý veľmi nervózny mladý muž, ktorý bol presvedčený,
že ho podvádza žena.
A Freud vraví: „Na tomto chlapíkovi je čosi zvláštne.
Nevšíma si, čo jeho manželka robí.
Je bez viny. Všetci to o nej vedia.
Toto úbohé stvorenie je len
podozrievavé, úplne bez príčiny.
Ale všíma si veci, čo jeho manželka robí
bez premýšľania, neúmyselné správanie.
Usmieva sa príliš šťastne len tak?
Neobtrela sa náhodou o tamtoho pána?“
[Freud] hovorí, že človek sa stáva
väzňom podvedomia svojej manželky.
Práve toto rozoberá román veľmi dobre.
Výborne opisuje, ako nás žiarlivosť
učí pozerať sa na veci intenzívne, ale nepresne.
Dokonca, čím sme žiarlivejší,
tým viac si domýšľame.
A preto nás, podľa mňa, žiarlivosť nemá iba
privádzať k násiliu
alebo nezákonnostiam.
Žiarlivosť nás nabáda k správaniu,
ktoré je odvážne vynaliezavé.
Priznávam, že myslím na svoju osemročnú verziu,
ale myslím aj na príbeh, čo som počula v správach.
V Michigane dolapili 52-ročnú ženu,
ktorá si vytvorila na Facebooku falošný účet,
z ktorého posielala hnusné, odporné správy
sama sebe celý rok.
Rok. Celý rok.
A snažila sa falošne obviniť
novú priateľku svojho bývalého.
Musím sa priznať, keď som to počula,
reagovala som s obdivom.
(smiech)
Priznajme si to.
Aj keď na nesprávnom mieste, bola to ohromná tvorivosť. Nie?
Znie to ako z románu.
Ako z románu od Patricie Highsmithovej.
Highsmithovú mám obzvlášť rada.
Bola to brilantná a bizarná spisovateľka.
Je autorkou kníh ako Neznámi z expresu
a Talent pána Ripleyho,
kníh, ktoré sú celé o tom, ako sa žiarlivosť
zahráva s našimi mysľami
a ak sa už raz ocitneme v kraji žiarlivosti,
hranica medzi tým, čo je a čo môže byť,
sa dá v okamihu prekročiť.
Vezmite si takého Toma Ripleyho, jej najznámejšiu postavu.
Na začiatku chce Tom Ripley
vás alebo vaše vlastníctvo.
Za chvíľu sa však vami stáva
a vy ste pod podlahovými doskami,
on používa vaše meno,
nosí vaše prstene
a vyprázdňuje vám bankový účet.
To je jedna z ciest, ktorou sa dá vybrať.
Ale čo budeme robiť? Nemôžeme predsa ísť v stopách Toma Ripleyho.
Nemôžem dať celému svetu štvorky,
aj keď občas by som to veľmi rada spravila.
Čo je škoda, pretože žijeme v časoch plných závisti.
V časoch plných žiarlivosti.
Sme poctivými občanmi štátu s názvom Sociálne siete,
kde je oficiálnou menou závisť, však?
Ukazuje nám román cestu von? Nie som si istá.
Tak spravme to, čo robia postavy vždy, keď si nie sú isté
a snažia sa vyriešiť nejakú záhadu.
Poďme na 221B Baker Street
a spýtajme sa, či je Sherlock Holmes doma.
Keď ľudia pomyslia na Holmesa,
spomenú si na jeho úhlavného nepriateľa profesora Moriartyho,
kriminálneho génia.
Ale ja som vždy uprednostňovala [inšpektora] Lestrada,
šéfa Scotland Yardu,
ktorý Holmesa zúvalo potrebuje.
potrebuje Holmesov mozog, ale neznáša ho.
Je mi to veľmi povedomé.
Takže Lestrade potrebuje jeho pomoc, neznáša ho,
a celý čas je veľmi zatrpknutý.
No ako spolu pracujú, niečo sa začne meniť,
a napokon v príbehu Šesť Napoleonov
Holmes príde a všetkých ohúri svojím riešením.
Lestrade sa k nemu otočí a povie:
„Nežiarlime na vás, pán Holmes.
Sme na vás hrdí.“
A vraví, že v celom Scotland Yarde niet človeka,
ktorý by si nechcel potriasť rukou so Sherlockom Holmesom.
Je to jeden z mála okamihov, keď je Holmes dojatý,
a z môjho pohľadu je táto malá scéna
veľmi dojímavá, no zároveň tajomná, že?
Berie žiarlivosť
ako problém geometrie, nie emócií.
V jednej chvíli sú Holmes a Lestrade na opačných stranách
a zrazu sú obaja na tej istej.
Lestrade zrazu obdivuje myseľ,
ktorú predtým nenávidel.
Môže to byť však také jednoduché?
Čo ak je žiarlivosť naozaj vecou geometrie,
závisiaca iba od toho, kde sa postavíme,
vzhľadom k ostatným?
Potom by sme možno nemuseli byť znechutení
z výnimočnosti niekoho iného.
Mohli by sme sa s ňou postaviť do tej istej roviny.
Ale mám rada rezervné plány,
takže kým budeme čakať na výsledky tohto pokusu,
pamätajme, že v beletrii môžeme nájsť útechu.
Samotná beletria demystifikuje žiarlivosť.
Udomácňuje ju,
pozýva ju k stolu.
A pozrite sa, kto sa pri ňom schádza:
sladký Lestrade, desivý Tom Ripley,
bláznivý Swann a samotný Marcel Proust.
Sme vo vynikajúcej spoločnosti.
Ďakujem.
(potlesk)