Kad sam imala osam godina,
u razred nam je došla nova djevojčica
koja je bila tako impresivna,
kakve uvijek budu sve nove djevojčice.
Imala je slapove sjajne kose,
slatku pernicu,
znala je sve glavne gradove država
i odlično je sricala.
Te me godine obuzimala ljubomora
sve dok nisam smislila pakleni plan.
Jednog sam dana malo ostala poslije škole,
malo previše skrivajući se u toaletu za djevojčice.
Kad je zrak bio čist, izašla sam,
ušuljala se u učionicu
i uzela imenik iz učiteljicinog stola.
I onda sam to učinila.
Poigrala sam se ocjenama svoje protivnice,
samo malo, samo snizila neke petice.
Sve petice. (Smijeh)
Kad sam se spremala vratiti imenik u ladicu,
sjetila sam se da druge kolege iz razreda
također imaju strašno dobre ocjene.
Stoga sam u ludilu
svima popravila ocjene,
i to ne pretjerano maštovito.
Svima sam dala red dvojki,
a sebi red petica.
Znate, kad sam već tu...
Još sam uvijek zapanjena svojim ponašanjem.
Ne razumijem odakle mi ta ideja.
Ne razumijem zašto sam se osjećala toliko odlično dok sam to radila.
Odlično sam se osjećala.
Ne razumijem zašto nikad nisam uhvaćena.
Ta trebalo je biti očito.
Nikad nisam uhvaćena.
No najviše ne razumijem
zašto me toliko mučilo
što je ta majušna djevojčica
tako dobra u sricanju.
Ljubomora me zapanjuje.
Toliko je misteriozna i toliko prodiruća.
Znamo da bebe pate od ljubomore,
kao i primati. I drozdovi su joj iznimno skloni.
Znamo da je ljubomora glavni razlog
ubojstva u braku u SAD-u.
No nikad nisam naišla na istraživanje
koje bi mi dočaralo osamljenost,
dugovječnost ili strašnu zadovoljštinu koju pruža.
Za to se okrećemo fikciji
jer je roman laboratorij
koji proučava ljubomoru
u svakom mogućem obliku.
Naime, ne znam je li pretjerivanje reći
da bez ljubomore
ne bi bilo ni književnosti.
Bez nevjerne Helene ne bi bilo ni "Odiseje".
Bez ljubomornog kralja ne bi bilo ni "1001 noći".
Ni Shakespearea.
To je cijeli srednjoškolski popis lektire
jer gubimo i "Krik i bijes",
"Gatsbyja", "I sunce se rađa",
"Gospođu Bovary", "Anu Karenjinu".
Bez ljubomore ne bi bilo ni Prousta.
Znam da je sad moderno reći da Proust
ima odgovor na sve,
ali kad se radi o ljubomori,
zaista ima svaki odgovor.
Ove je godine stogodišnjica remek-djela "U potrazi za izgubljenim vremenom",
a to je najopširniji prikaz seksualne ljubomore
i natjecateljskog duha, moje vrste,
kojemu se možemo nadati. (Smijeh)
Kad razmišljamo o Proustu, sjetimo se
sentimentalnih dijelova, zar ne?
Dječaka koji pokušava zaspati,
kolačića madeleine u lipovom čaju.
Zaboravljamo koliko mu je pogled bio grub.
Zaboravljamo koliko je nemilosrdan.
Ipak je te knjige Virginia Woolf
nazvala grubima kao mačje crijevo.
Ne znam što je mačje crijevo,
ali pretpostavimo da je zastrašujuće.
Razmotrimo zašto idu tako dobro zajedno -
roman i ljubomora, ljubomora i Proust.
Je li jednostavno stvar u tome da je ljubomora,
koja se svodi na pojedinca, čežnju i zapreku,
tako snažan temelj priče?
Ne znam. Mislim da se s time mnogi mogu poistovjetiti,
pa razmislimo što se događa
kad osjetimo ljubomoru.
Kad osjetimo ljubomoru, ispričamo si priču.
Ispričamo si priču o tuđim životima
i zbog njih se osjećamo užasno
jer su stvorene s tim ciljem.
Kao pripovjedač i publika,
točno znamo koje detalje uključiti
da taj nož dublje zareže. Zar ne?
Ljubomora nas sve pretvara u romanopisce početnike,
a to je nešto što je i Proust shvaćao.
U "Putu k Swannu", prvom dijelu
ciklusa romana,
Swann, jedan od glavnih likova,
s naklonosti razmišlja o svojoj voljenoj
i o tome koliko je dobra u krevetu
i iznenada, u roku od nekoliko rečenica,
a to su prustovske rečenice,
dakle dugačke poput rijeka,
ali u roku od nekoliko rečenica,
iznenada ustukne i shvati:
"Čekaj malo, sve to što ja volim na ovoj ženi,
može voljeti i netko drugi.
Sve što čini, a što mi pruža zadovoljstvo,
može ga pružati i nekome drugome,
možda upravo sad."
Tu si priču počinje pričati
i otada Proust piše
kako svaku novu draž koju Swann primijeti na svojoj voljenoj
dodaje "kolekciji sprava
vlastite sobe za mučenje."
Moramo priznati da su Swann I Proust
bili nepopravljivo ljubomorni.
Proustovi su dečki morali napustiti
državu ako su htjeli prekinuti s njim.
No ne morate biti toliko ljubomorni
da biste priznali da s njom imate pune ruke posla, zar ne?
Ljubomora iscrpljuje.
Gladna je to emocija koju valja nahraniti.
A što ljubomora voli?
Ljubomora voli informacije.
Ljubomora voli detalje.
Ljubomora voli slapove sjajne kose
i slatke pernice.
Ljubomora voli fotografije.
Zato je Instagram toliko popularan. (Smijeh)
Proust povezuje učeni jezik i ljubomoru.
Kad je Swann na mukama ljubomore
i prisluškuje na vratima
i podmićuje sluge svoje ljubavnice,
opravdava ta ponašanja.
Kaže: "Slušaj, znam da misliš da je ovo odvratno,
ali nimalo se ne razlikuje
od interpretiranja antičkih tekstova
ili promatranja spomenika."
Kaže: "To su znanstvena istraživanja
sa stvarnom intelektualnom vrijednosti."
Proust nam pokušava pokazati da je ljubomora
nepodnošljiva i zbog nje djelujemo apsurdno,
ali ona je u svojoj srži potraga za znanjem,
potraga za istinom, bolnom istinom,
a što se Prousta tiče,
što je istina bolnija, to bolje.
Tuga, posramljenost, gubitak:
to su za Prousta bili putevi do mudrosti.
Kaže: "Žena koju trebamo,
zbog koje patimo iz nas izvlači
more osjećaja dubljih i važnijih
od genija koji nas zanima."
Govori li nam da odemo pronaći okrutne žene?
Ne. Mislim da nam pokušava reći
da nas ljubomora otkriva nama samima.
Slama li nas ijedna druga emocija
na takav način?
Otkriva li nam ijedna druga emocija
našu agresivnost i odvratnu ambiciju
i naša prava?
Uči li nas ijedna druga emocija promatranju
tolikim intenzitetom?
Freud je kasnije pisao o tome.
Jednog dana Freuda je posjetio
strašno nervozan muškarac kojega je izjedala
sumnja u supruginu vjernost.
Freud kaže da ima nešto čudno u tom čovjeku
jer ne promatra suprugine postupke.
Ona je nedužna, svi to znaju.
U tu se jadnicu jednostavno
bezrazložno sumnja.
Ali on promatra njezina
nenamjerna ponašanja.
Smije li se presrdačno
ili je li se slučajno očešala o onog čovjeka?
Freud tvrdi da taj muškarac postaje
nadzornik suprugine podsvijesti.
Po tom pitanju roman je dobar.
Roman jako dobro opisuje kako nas ljubomora
izvježbava za intenzivno, ali ne i točno promatranje.
Štoviše, što smo ljubomorniji,
to smo skloniji fantaziji.
Zato smatram da nas ljubomora
ne potiče samo na nasilne
ili protuzakonite činove
već i na
strašno maštovite postupke.
Priznajem, razmišljam o osmogodišnjoj sebi,
ali i o priči koju sam čula na vijestima.
U Michiganu je uhvaćena 52-godišnja žena
koja je napravila lažan profil na Facebooku
s kojeg si je slala podle, odvratne poruke
godinu dana.
Godinu dana. Godinu.
A pokušavala je to smjestiti
novoj djevojci svog bivšeg dečka.
Moram priznati, kad sam ovo tek čula,
osjetila sam divljenje.
(Smijeh)
Zato što, budimo realni,
kolika je to količina pogrešno usmjerene kreativnosti, zar ne?
Kao iz romana,
kao iz romana Patricije Highsmith.
Highsmith je moja omiljena spisateljica.
Ona je briljantna i bizarna američka spisateljica.
Autorica je romana "Stranci u vlaku"
i "Talentirani gospodin Ripley".
Obje knjige pokazuju kako nam ljubomora
muti razum
i jednom kad smo u toj sferi, u carstvu ljubomore,
membrana između onoga što jest i onoga što bi moglo biti
u sekundi može biti probijena.
Tom Ripley, njezin najpoznatiji lik,
polazi od želje za vama
ili željom da ima ono što vi imate
do preuzimanja vašeg identiteta i svega što ste nekoć imali.
Vi ste ispod podnih dasaka,
on se odaziva na vaše ime,
nosi vaše prstenje,
prazni vaše bankovne račune.
To je jedan od pristupa.
Ali što mi radimo? Ne možemo ići Ripleyevim putem.
Ne mogu cijelom svijetu dati dvojke,
ma koliko ja to nekada željela.
Šteta je jer živimo u vremenu zavisti.
Živimo u vremenu ljubomore.
Svi smo dobri građani društvenih medija
u kojima je valuta zavist, zar ne?
Ukazuje li nam ovaj roman na izlaz? Nisam sigurna.
Učinimo ono što likovi uvijek rade kada nisu sigurni,
kada ih muči misterij.
Pođimo do Ulice Baker na adresu 221B
i tražimo Sherlocka Holmesa.
Kad ljudi razmišljaju o Holmesu,
njegovim najvećim neprijateljem smatraju profesora Moriartyja,
vrhunskog kriminalca.
Ali meni je uvijek bio draži inspektor Lestrade,
čovjek nalik štakoru koji je voditelj Scotland Yarda
i koji očajnički treba Holmesa,
treba njegov genijalni um, ali zamjera mu.
To mi zvuči poznato.
Dakle, Lestrade treba njegovu pomoć, zamjera mu
i kipi od ljutnje tijekom romana.
No, kako zajedno rade, nešto se počinje mijenjati
i konačno u "Šest Napoleona"
kad Holmes stigne i sve oduševi svojim rješenjem,
Lestrade se okrene Holmesu i kaže:
"Nismo ljubomorni na vas, gospodine Holmes.
Ponosni smo na vas."
I kaže da nema čovjeka na Scotland Yardu
koji Sherlocku ne bi htio pružiti ruku.
To je rijedak slučaj u kojem je Holmes ganut.
U knjizi mi je to jako dirljivo,
cijela ta scena, ali je i misteriozna, zar ne?
Kao da se prema ljubomori odnosi
kao s geometrijskim problemom, a ne emocionalnim.
U jednom je trenutku Holmes suprotstavljen Lestradeu.
U drugom su trenutku na istoj strani.
Iznenada si Lestrade dozvoljava
diviti se umu kojem je zamjerao.
Je li to tako jednostavno?
Što ako je ljubomora uistinu pitanje geometrije,
samo pitanje toga na kojoj si strani dozvoljavamo stajati
u odnosu na drugu osobu?
Tada možda ne bismo morali zamjerati
tuđoj izvrsnosti.
Mogli bi se uskladiti s njom.
Ali ja volim planove nepredviđenih mogućnosti.
Dok njih čekamo,
zapamtimo da nam za utjehu preostaje fikcija.
Sama fikcija demistificira ljubomoru.
Ona je podomaćuje,
poziva je za stol.
A pogledajte tko se sve skupio za njim:
dragi Lestrade, zastrašujući Tom Ripley,
ludi Swann, Marcel Proust glavom i bradom.
U odličnom smo društvu.
Hvala vam.
(Pljesak)