כשהייתי בת שמונה,
הצטרפה לכיתה נערה חדשה,
והיא היתה כה מרשימה,
כמו כל הנערות החדשות, כנראה.
היו לה כמויות עצומות של שיער זוהר מאד,
ונרתיק עפרונות קטן וחמוד,
היא הצטיינה בבירות העולם,
ידעה לאיית בצורה מעולה.
ובאותה שנה הייתי אכולת קנאה,
עד שהגיתי את תכניתי השטנית.
יום אחד נשארתי קצת אחרי הלימודים,
קצת הרבה, וארבתי בשירותי הבנות.
כשהשטח היה פנוי, יצאתי,
זחלתי אל הכיתה,
ולקחתי משולחן המורה את חוברת הציונים.
ואז עשיתי את זה.
התעסקתי עם הציונים של יריבתי,
ממש מעט, רק הורדתי כמה מה"מצוין"ים שלה.
כל ה"מצוין"נים האלה. [צחוק]
והתכוננתי להחזיר את החוברת אל המגירה,
אבל רק רגע, כמה מהציונים של יתר חברי לכיתה
היו גם הם טובים להחריד.
אז נכנסתי לאמוק,
ותיקנתי את הציונים של כולם,
ולא בהרבה דמיון.
נתתי לכולם סדרה של "בלתי מספיק"ים
ולעצמי - סדרה של "מצוין"ים,
אם אני כבר מתעסקת עם זה.
ואני עדיין מזועזעת מההתנהגות שלי.
אני לא מבינה מניין צץ הרעיון הזה.
אני לא מבינה מדוע חשתי כה טוב כשעשיתי זאת.
הרגשתי נפלא.
אני לא מבינה מדוע לא תפסו אותי.
זה הרי היה כל-כך ברור.
מעולם לא תפסו אותי.
אבל מה שמזעזע אותי יותר מכל
הוא מדוע כל-כך הפריע אותי
שהילדה הקטנה הזו, הילדה הקטנטנה הזו,
היתה כל-כך טובה באיות.
הקנאה מזעזעת אותי.
היא כה מסתורית, היא כל-כך ממלאת.
אנו יודעים שתינוקות סובלים מקנאה.
אנו יודעים שגם פרימטים. ציפורים כחולות מאד נוטות לכך.
אנו יודעים שהקנאה היא הגורם מס' 1
לרצח בני-זוג בארה"ב.
ובכל זאת, טרם קראתי ולו מחקר אחד
שמצליח לנתח עבורי את הבדידות שבה,
את אריכות ימיה או את הריגוש הקודר שבה.
לשם כך עלינו לפנות אל הבדיון,
כי הרומן הינו המעבדה
שחקרה את הקנאה
בכל צורותיה האפשריות.
למען האמת, אינני יודעת אם תהיה זו הגזמה לומר
שאילו לא היתה הקנאה קיימת,
אולי לא היתה לנו ספרות.
לא היתה הלנה הבוגדנית, לא היתה ה"אודיסיאה",
לא היו מלכים קנאים ולא "אלף לילה ולילה",
לא היה שייקספיר.
לא היו יומני הקריאה של התיכון,
כי היינו מחמיצים את "הקול והזעם",
את "גטסבי", "וזרח השמש",
מחמיצים את "מדאם בובארי", "אנה קרנינה",
בלי קנאה - אין פרוסט. והיום הרי,
אני יודעת שזה באופנה להגיד שלפרוסט
יש תשובות לכל דבר,
אבל בכל הנוגע לקנאה,
באמת יש לו.
השנה חל יובל המאה ליצירת המופת שלו, "בעקבות הזמן האבוד",
וזהו המחקר הממצה ביותר של הקנאה המינית
ושל סתם תחרותיות רגילה, הקטע שלי,
שאנו יכולים לקוות לו. [צחוק]
וכשאנו חושבים על פרוסט, אנו חושבים
על הקטעים הרגשניים, נכון?
אנו חושבים על הילד הקטן שמנסה להרדם.
אנו חושבים על עוגת מדלן טובלת בתה לבנדר.
אנו שוכחים כמה חודרת היתה ראייתו.
אנו שוכחים כמה חסר-חמלה הוא.
אלה הם ספרים שווירג'יניה וולף אמרה עליהם
שהם קשים כמו מעי חתול.
אינני יודעת מה זה מעי חתול,
אבל הבה נניח שזה איום ונורא.
הבה נבדוק מדוע הם משתלבים כה טוב,
הרומן והקנאה, הקנאה ופרוסט.
האם זה משהו ברור כמו אותה קנאה,
שמתגלמת באדם, בתשוקה, במכשול,
בבסיס סיפורי כה מוצק?
אינני יודעת. לדעתי הקנאה היא כנה להכאיב,
כי בואו נחשוב על מה שקורה
כשאנו חשים קנאה.
כשאנו חשים קנאה, אנו מספרים לעצמנו סיפור.
אנו מספרים לעצמנו סיפור אודות חייהם של אחרים,
וסיפורים אלה גורמים לנו להרגיש נורא
כי מטרתם לגרום לנו להרגיש נורא.
בתור המספר והמאזין כאחד,
אנו יודעים בדיוק אילו פרטים לכלול,
כדי לסובב את הסכין, נכון?
הקנאה הופכת את כולנו לסופרים חובבים,
וזה משהו שפרוסט הבין.
בכרך הראשון, "דרכו של סוואן",
מסדרת הספרים,
סוואן, אחת הדמויות הראשיות,
חושב בחיבה רבה על פילגשו,
וכמה שהיא נהדרת במיטה,
ולפתע, במהלך משפטים ספורים,
ומדובר במשפטים פרוסטיים,
כלומר, ארוכים כנהרות,
אבל תוך כמה משפטים,
הוא נרתע ומבין,
"רק רגע, כל מה שאני אוהב באישה הזו,
"גם מישהו אחר אוהב באישה הזו.
"כל מה שהיא עושה כדי לענג אותי
"יכול לענג גם מישהו אחר,
"ואולי ממש כרגע."
וזה הסיפור שהוא מתחיל לספר לעצמו,
ומכאן ואילך פרוסט כותב
שכל קסם חדש שסוואן מגלה אצל פילגשו,
הוא מוסיפו ל"אוסף המכשירים
"שבמרתף העינויים הפרטי שלו".
סוואן ופרוסט, עלינו להודות,
נודעו לשמצה בקנאותם.
חבריו של פרוסט נאלצו לעזוב
את הארץ אם רצו להיפרד ממנו.
אבל לא צריך להיות קנאי עד כדי כך
כדי להודות שזאת עבודה קשה, נכון?
הקנאה מתישה.
זהו רגש רעבתני. צריך להאכיל אותו.
ומה אהוב על הקנאה?
הקנאה אוהבת מידע.
הקנאה אוהבת פרטים.
הקנאה אוהבת את הכמויות העצומות של שיער זוהר,
את נרתיק העפרונות הקטן והחמוד.
הקאנה אוהבת תצלומים.
זו הסיבה ש"אינסטגרם" היא כזה להיט. [צחוק]
פרוסט ממש מקשר בין שפת המלומדים לבין הקנאה.
כשסוואן מתייסר בקנאתו,
ולפתע מתחיל לצותת ליד דלתות
ולשחד את משרתי פילגשו,
הוא מגן על התנהגות זו.
הוא אומר, "טוב, אני יודע שלדעתכם זה דוחה,
"אבל זה לא שונה
"מפענוח של טקסט קדום
"או התבוננות באנדרטה."
הוא אומר, "אלה הן חקירות מדעיות
"בעלות ערך אינטלקטואלי אמיתי."
פרוסט מנסה להראות לנו שהקנאה
חשה שהיא בלתי-נסבלת ומציגה אותנו באור מגוחך,
אבל בתוך תוכה היא חיפוש אחר ידע,
חיפוש אחר אמת, אמת כואבת,
ולמעשה, בכל האמור בפרוסט,
ככל שהאמת כואבת יותר - כך טוב יותר.
יגון, השפלה, אובדן:
אלו הם הנתיבים אל החוכמה, בעיני פרוסט.
הוא אומר, "אישה שאנו זקוקים לה,
"שגורמת לנו סבל, מפיקה מאיתנו
"קשת של רגשות עמוקים וחיוניים בהרבה
"מאשר גבר גאון שמעורר את ענייננו."
האם הוא מציע לנו פשוט לחפש נשים אכזריות?
לא. לדעתי הוא מנסה לומר
שהקנאה מגלה אותנו לעצמנו.
והאם יש איזה רגש אחר שחושף ופותח אותנו
בדרך ייחודית זו?
האם יש איזה רגש אחר שמגלה לנו
את תוקפנותנו ואת שאפתנותנו המבחילה
ואת טענתנו לזכות מסוימת?
האם יש איזה רגש אחר שמלמד אותנו להתבונן
בעצימות ייחודית כזו?
פרויד יכתוב על כך מאוחר יותר.
יום אחד ביקר אצל פרויד
צעיר מודאג שנטרף במחשבה
שאשתו בוגדת בו.
ופרויד אמר שמשהו מוזר בבחור הזה,
כי הוא לא מתייחס למה שאשתו עושה.
כי היא חפה מאשמה; כולם יודעים זאת.
המסכנה הזאת
חשודה על לא עוול בכפה.
אלא שהוא מחפש דברים שאשתו עושה
מבלי משים, ללא כוונה.
האם חיוכה רחב מדי,
האם היא התחככה במקרה בגבר ההוא?
פרויד אומר שאיש זה הופך להיות
הממונה על תת-המודע של אשתו.
הרומן מצטיין בנושא הזה.
הרומן מצטיין בתארו איך הקנאה
מכשירה אותנו להתבונן בעוצמה, אך לא במדויק.
למעשה, ככל שאנו מקנאים ביתר עוצמה,
כך אנו יותר חיים בעולם הדמיון.
ולכן, לדעתי, הקנאה איננה
סתם מעוררת אותנו למעשי אלימות
או לעבור על החוק.
הקנאה גורמת לנו לפעול בדרכים
שיש בהן יצירתיות פרועה.
עכשיו אני חושבת על עצמי בגיל 8, אני מודה,
אבל אני גם חושבת על הסיפור ששמעתי בחדשות.
אישה בת 52 ממישיגן נתפסה
כשיצרה חשבון "פייסבוק" כוזב
ושלחה ממנו מסרים נתעבים וזוועתיים
לעצמה במשך שנה.
במשך שנה. שנה.
והיא ניסתה להאשים בכך
את חברתו החדשה של החבר-לשעבר שלה,
ועלי להודות שכאשר שמעתי על זה,
הגבתי בהערצה.
[צחוק]
כי אם להיות מציאותיים,
זאת יצירתיות אדירה, גם אם מעוותת, נכון?
זה משהו שלקוח מרומן.
זה משהו שלקוח מרומן של פטרישיה הייסמית'.
הייסמית' במיוחד אהובה עלי.
זאת האישה המבריקה והמוזרה שכתבה את "מכתבים אמריקאיים".
היא המחברת של "זרים ברכבת"
ושל "הכשרון של מר ריפלי",
ספרים שכולם עוסקים בקנאה,
וכיצד היא מטריפה את דעתנו,
ושמיד כשאנו בעולם הזה, בעולם הקנאה,
הקרום הדק שבין מה שנכון ומה שייתכן
עלול להתבקע תוך שניה.
קחו לדוגמה את טום ריפלי, הדמות הכי מוכרת שלה.
טום ריפלי עובר מלרצות בכם
או לרצות את מה שיש לכם,
ל-להיות אתם ולהחזיק במה שפעם היה לכם,
ואתם קבורים מתחת ללוחות הריצפה,
הוא עונה כשקוראים בשמכם,
הוא עונד את טבעותיכם,
מרוקן את חשבון הבנק שלכם.
זאת אפשרות אחת.
אבל מה נעשה אנו? איננו יכולים ללכת בדרכו של טום ריפלי.
אני לא יכולה לתת לכל העולם "בלתי-מספיק"ים,
ככל שהייתי מתה לעשות זאת בימים מסוימים.
וזה חבל, כי אנו חיים בעיתות של קנאה.
אנו חיים בתקופה של קנאה.
נכון, כולנו אזרחים טובים של המדיה החברתית,
שבה המטבע העובר לסוחר הוא קנאה, נכון?
האם הרומן מספק לנו מוצא? אני לא בטוחה בכך.
אז הבה נעשה מה שדמויות תמיד עושות כשהן לא בטוחות,
כשהן אפופות תעלומה.
בואו נלך לרחוב בייקר מס' 221ב'
ונבקש את שרלוק הולמס.
כשאנשים חושבים על הולמס,
הם חושבים שאויבו הוא פרופסור מוריארטי,
אותו פושע גאון.
אבל אני תמיד העדפתי את המפקח לסטראד,
מפקד הסקוטלנד-יארד בעל פני העכבר,
שזקוק נואשות להולמס,
שזקוק לגאונותו של הולמס אבל כועס עליו.
הו, זה כה מוכר לי.
לסטראד זקוק לו, כועס עליו,
ודי רותח במרירות במהלך התעלומות.
אבל כשהם עובדים ביחד, משהו מתחיל להשתנות.
ולבסוף, ב"תעלומת ששת הנפוליאונים",
כשהולמס נכנס, ומסנוור את כולם עם פתרון התעלומה,
לסטראד פונה אל הולמס ואומר,
"אנו לא מקנאים בך, מר הולמס.
"אנו גאים בך."
וממשיך ואומר שאין איש בסקוטלנד-יארד
שלא רוצה ללחוץ את ידו של שרלוק הולמס.
זו אחת הפעמים הבודדות שאנו רואים שהולמס מתרגש
בכל התעלומות שלו, ובעיני זה מאד מרגש,
הסצנה הקטנה הזו, אבל היא גם מסתורית, נכון?
נראה שהיא מתייחסת לקנאה
כאל בעיה הנדסית ולא כאל רגש.
לרגע הולמס ניצב נגד לסטראד,
וברגע הבא הם באותו צד.
לפתע, לסטראד מתיר לעצמו
להעריץ את המוח אותו הוא שונא.
אולי זה בעצם עד כדי כך פשוט?
מה אם הקנאה היא רק עניין של הנדסת מרחב?
רק עניין של המקום בו אנו מתירים לעצמנו לעמוד
ביחס לזולת?
אולי אז לא ניאלץ להתמרמר
על מצויינותו של אחר.
נוכל להתייצב לצידה.
אבל אני אוהבת תכניות חלופיות.
אז בעוד אנו מצפים שזה יקרה,
הבה נזכור שביכולתנו להתנחם בבדיון.
רק הבדיון מבהיר את הקנאה.
רק הבדיון מאלף ומביית אותה,
ומזמין אותה להצטרף לשולחן.
וראו מי היושבים סביבו:
לסטראד המתוק, טום ריפלי המפחיד,
סוואן המטורף, מרסל פרוסט בכבודו ובעצמו.
אנו בחברה מצוינת.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]