Азім Хаміса: Ми, люди, маємо багато визначних моментів в житті.
Іноді вони радісні,
а іноді розпачливі,
трагічні.
Але в ці визначні моменти, якщо зробимо правильний вибір,
у нас та в інших буквально
проявиться диво.
Мій єдиний син, Тарік, студент в університеті,
добрий, щедрий, хороший письменник, класний фотограф,
прагнув працювати на «National Geographic»,
заручений з прекрасною леді,
працював доставником піци по п'ятницях та суботах.
Його заманила на фіктивну адресу
молода банда.
І в процесі ініціації на вступ до банди
14-річний вистрелив і вбив його.
Раптова, безглузда смерть
невинної, беззбройної людини;
величезне горе в сім'ї;
цілковита плутанина в намаганнях поглинути нову, огидну дійсність.
Зрозуміло, що це розбило моє життя.
Найважчим було
подзвонити його мамі, яка жила в іншому місті.
Як сказати мамі, що вона ніколи більше не побачить сина,
не почує його сміх,
не обійме?
Я практикую суфійський іслам,
медитуючи по дві години на день.
І часом,
в глибокій травмі і трагедії,
є проблиск світла.
У медитації я усвідомив,
що жертви були по обидва боки дула пістолету.
Легко розуміти, що мій син був жертвою 14-річного,
тіршки важче розуміти, що він був жертвою американського суспільства.
Виникає питання, хто ж є американським суспільством?
Це ви і я,
бо я не вірю, що суспільство є випадковим.
Я думаю, ми всі відповідальні за суспільство, яке створили.
І коли дитина вбиває дитину - це не ознака цивілізованого суспільства.
Через дев'ять місяців після Тарікової смерті
я зазнував Фонд Таріка Хаміса,
і наш постулат -
припинити вбивства дітей дітьми
розбиваючи коло підліткового насилля.
По суті, у нас три постулати.
Перший і основний - зберегти дитячі життя.
Це важливо робити. Ми втратили так багато.
Другий -
надати право вибору, щоб діти не виявлялись за бортом
і не вибирали життя банд і злочинців, наркотики, алкоголь, чи зброю.
І третій - навчити засад ненасилля,
співпереживання, жалю,
прощення.
І я почав з дуже простої передумови,
що насилля - набута поведінка.
Жодна дитина не народжується жорстокою.
І якщо прийняти це за кліше,
то ненасильство також може бути набутою поведінкою.
Але цього треба навчити,
бо діти не навчаться цього
через осмос.
Незабаром після того я зустрів свого брата, який сидить тут,
в сенсі, що ми обоє втратили синів.
Мій син помер.
Він втратив онука, який потрапив у в'язницю для дорослих.
Я попросив його приєднатись до мене
І як ви бачите, 22 роки потому ми досі разом,
тому що я не можу повернути Таріка,
а він не може забрати Тоні із в'язниці.
Але є дещо, що ми можемо зробити -
переконатись, що жоден підліток в нашому суспільстві
не помре завчасно або не закінчить у в'язниці.
З Божим благословенням,
Фонд Таріка Хаміса успішний.
У нас безпечна шкільна модель,
яка має чотири різні програми.
Перша - зустрічі вживу з Плесом і мною.
Нас представляють так,
внук цього чоловіка вбив сина іншого,
і вони досі разом.
У нас є навчальна програма.
У нас є програма наставництва, і ми створюємо клуб миру.
І я щасливий поділитися з вами,
що окрім навчання цих принципів ненасилля,
ми можемо скоротити тимчасові усунення від навчання та вигнання зі шкіл до 70%,
що є дуже багато.
(Оплески)
Це колосально.
Після п'яти років по смерті Таріка,
щоб завершити свою подорож прощення,
я пішов побачити хлопця, який вбив мого сина.
Йому було 19 років.
І я пам'ятаю ту зустріч добре,
зараз йому 37 і він досі у в'язниці,
але тоді наші погляди вперше перетнулись.
Я дивився в його очі, а він у мої.
Я намагався знайти в його очах вбивцю, але не зміг.
Я міг проникнути крізь його очі
і доторкнутись до його людяності так,
що я побачив іскру в очах. І вона нічим не відрізнялась від моєї
або чиєїсь ще.
Я цього не очікував. Він був сповнений каяття.
Він чітко висловлювався. Він був ґречний.
І я можу сказати, що моя протягнута рука змінила його.
А зараз, будь ласка вітайте, мій брат - Плес.
(Оплески)
Плес Фелікс: Тоні - мій внук і єдиний син доньки.
Тоні народився, коли
доньці було 15.
Бути мамою - найтяжча робота на планеті.
Немає важчої роботи, ніж виховувати іншу людину
і впевнитись, що вона благополучна, захищена
і має все, щоб бути успішною.
Тоні пережив багато насилля ще дитиною.
Він бачив, як улюбленого кузена
було вбито в перестрілці з вогнепальної зброі
і втручання ватаги в Лос Анджелесі.
Він отримав багато різних травм.
Тоні прийшов жити до мене.
Я хотів впевнитись, що у нього є все, що необхідно дитині,
щоб бути успішною.
Але конкретно в цей вечір,
після стількох років життя зі мною
і величезних намагань стати успішним,
жити відповідно до моїх очікувань,
конкретно в цей день Тоні втік з дому під вечір.
Він пішов до людей, яких вважав своїми друзями,
йому дали наркотики і алкоголь,
і він взяв їх,
бо думав, що це допоможе йому почуватись безтурботним.
Але вони лише збільшили його страх
і створили більш ...
більш смертоносні думки.
Його покликали на крадіжку,
він отримав 9-міліметровий пістолет.
І в присутності 18-річного командира
і двох 14-річних хлопців, яких вважав друзями,
він вистрелив і вбив Таріка Хаміса,
сина цього чоловіка.
Зовсім немає слів, якими
можна виразити втрату дитини.
Я розумів, що мій внук відповідальний
за вбивство людини.
Я пішов на сповідь, як вчили давні народи,
і почав молитись та медитувати.
З містером Хаміса ми мали одну спільну річ,
про яку ми не знали, звісно, окрім того що ми прекрасні люди -
ми обоє медитували.
(Сміх)
Мені це дуже допомогло,
тому що це дало можливість отримати вказівки
про те, як підтримати цю людину та його сім'ю в цій втраті.
І, напевно, мої молитви були почуті,
тому що мене запросили до нього в дім, де я зустрівся
з його матір'ю, батьком,
дружиною, братом. Познайомився з його сім'єю
і мав шанс побувати серед прихильників Божих,
чиїм лідером він був. Їхній дух прощення
надав мені можливість
бути корисним разом з ним, і поділитися з дітьми
розумінням, що потрібно бути з відповідальним дорослим,
а свій гнів спрямовувати у корисне русло,
вчитись медитувати.
Програми, які ми маємо у Фонді Таріка Хаміса,
надають стільки інструментів, які діти можуть додати до свого арсеналу,
так, що вони зможуть пронести їх через все життя.
Важливо, щоб наші діти розуміли - люблячі, турботливі дорослі
піклуються і підтримують їх,
але також важливо вчити дітей медитувати,
вчити, як бути мирними,
вчити, як бути зосередженими,
і вчити, як взаємодіяти з іншими дітьми
по-доброму, зі співчуттям
і надзвичайною любов'ю.
Нам необхідно більше любові,
і саме тому ми тут - поділитися любов'ю з дітьми.
Бо наші діти очолять наш шлях.
Бо кожен з нас залежить від них.
Коли ми постаріємо і підемо на пенсію, вони візьмуть на себе світ.
Тому, наскільки міцно ми навчимо їх любити, вони повернуть це нам.
Благослови вас, Боже. Дякую.
(Оплески)
АК: Я народився в Кенії, навчався в Англії,
а мій брат є баптистом.
Я практикую суфійський іслам.
Він афроамериканець,
але я завжди кажу йому, що тут афроамериканцем є я.
Я народився в Африці, а ти ні.
(Сміх)
Я отримав громадянство.
Я - громадянин першого покоління.
І, як житель Америки, відчуваю,
що я повинен взяти на себе частинку відповідальності
за вбивство сина.
Чому? Бо він був вбитий американською дитиною.
Хтось може відстоювати позицію, що він вбив мого єдиного сина,
його слід повісити на найвищій палі.
Як це покращить суспільство?
Я знаю, що, вам, мабуть, цікаво, що сталось з тим парубком.
Він досі у в'язниці. Йому виповнилось 37 років 22 вересня,
але в мене є хороші новини.
Ми намагаємося звільнити його 12 років.
І наступного року він нарешті буде з нами.
(Оплески)
І я страшенно радий, бо знаю,
що ми врятували його,
а він врятує десятки тисяч учнів,
коли поділиться своєю історією
у школах, де ми постійно присутні.
Коли він скаже дітям: "Коли мені було 11, я став членом банди.
Коли мені було 14, я вбив сина містера Хаміса.
Я провів багато років у в'язниці.
Я тут щоб сказати вам: це того не варте".
Ви думаєте, чи будуть діти його слухати?
Так, бо це будуть слова людини,
яка спустила курок.
І я знаю, що він хоче повернути час назад.
Звісно, це неможливо.
Я б хотів, щоб так було. Я міг би отримати сина назад.
Мій брат отримав би назад внука.
Я думаю, саме це показує силу прощення.
Отже, який з цього великий висновок?
Я б хотів завершити зустріч цитатою,
яка лежить в основі моєї четвертої книги,
між іншим,
передмову до книги написав Тоні.
Це звучить так: постійна доброзичливість створює дружбу.
Ти не заводиш друзів бомбардуючи їх, правда ж?
Ти заводиш друзів поширюючи добро.
Це має бути очевидним.
Отже, постійна приязність створює дружбу,
постійна дружба створює довіру,
постійна довіра створює співпереживання,
постійне співпереживання створює співчуття,
і постійне співчуття створює мир.
Я назвиваю це формулою миру.
Все починається з доброзичливості, дружби, довіри, співпереживання, співчуття і миру.
Але люди запитують мене, як ви поширюєте добро
на людину, яка вбила вашу дитину?
Я кажу їм, що роблю це через прощення.
Як очевидно, це працює.
Це працює і для моєї родини.
І як не дивно, це спрацювало для Тоні
і для його родини,
і це може спрацювати для вас та вашої сім'ї,
для Ізраїлю та Палестини, Північної і Південної Кореї,
для Іраку, Афганістану, Ірану та Сирії.
Це може спрацювати для США.
Тож дозвольте мені залишити вас із цим, сестри
і кілька братів -
(Сміх)
Такий мир можливий.
Як я знаю?
Тому що я в мирі.
Дуже дякую. Намасте.
(Оплески)