Azim Kamisa: Mi, ljudi, u životu imamo mnogo trenutaka koji nas definišu.
Ponekad su ti trenuci radosni,
a ponekad uznemiruju,
tragični su.
Ali u ovim definišućim momentima, ako smo u stanju da donesemo pravu odluku,
bukvalno manifestujemo čudo
u sebi i drugima.
Moj sin jedinac Tarik, student,
prijatan, darežljiv, dobar pisac, dobar fotograf,
imao je ambicije da radi za Nacionalnu geografiju,
bio je veren sa prelepom damom,
radio je kao dostavljač pice petkom i subotom.
Namamila ga je na lažnu adresu omladinska banda.
U okviru inicijacije bande,
četrnaestogodišnjak je pucao i ubio ga.
Iznenadna, besmislena smrt
nevinog, nenaoružanog ljudskog bića;
ogromna tuga porodice;
potpuna konfuzija dok pokušavate da apsorbujete novu, groznu stvarnost.
Da ne pominjem da je to skrhalo moj život.
Jedna od najtežih stvari koje sam morao da uradim
je da pozovem njegovu majku koja je živela u drugom gradu.
Kako reći majci da nikada više neće videti svog sina,
čuti ga kako se smeje,
zagrliti ga?
Upražnjavam veru kao musliman sufista.
Meditiram dva sata dnevno.
Ponekad,
u trenucima duboke traume i tragedije,
javi se iskra jasnoće.
Ono što sam izvukao kroz svoju meditaciju
je da su žrtve postojale sa obe strane pištolja.
Lako je videti da je moj sin bio žrtva tog četrnaestogodišnjaka,
a malo je komplikovanije videti da je on žrtva američkog društva.
A to povlači sa sobom pitanje: pa, ko predstavlja američko društvo?
Pa, to smo vi i ja,
jer ne mislim da je društvo prosto stvar slučaja.
Mislim da smo svi mi odgovorni za društvo koje smo stvorili.
A deca koja ubijaju decu nisu znak građanskog društva.
Devet meseci nakon što je Tarik umro
osnovao sam fondaciju Tarik Kamisa,
i naša je obaveza u fondaciji Tarik Kamisa
da sprečimo da deca ubijaju decu
tako što prekidamo ciklus nasilja među mladima.
U suštini imamo tri misije.
Prva i najvažnija je da spasimo živote dece.
Važno je da to uradimo. Toliko njih izgubimo svakoga dana.
Naša druga misija
je da učvrstimo prave odluke tako da kod dece ne dođe do propusta
i da odaberu život bandi, kriminala, droga, alkohola i oružja.
A naša treća misija je da podučavamo principima nenasilja,
empatije, saosećanja, oproštaja.
Počeo sam vrlo jednostavnom premisom
da je nasilje naučeno ponašanje.
Nijedno dete nije rođeno nasilno.
Ako prihvatite to kao nešto što se podrazumeva,
nenasilje takođe može biti naučeno ponašanje,
ali morate podučavati tome,
jer deca to neće naučiti
kroz izloženost.
Ubrzo potom sam se obratio svom bratu ovde,
kroz poziciju zajedničkog gubitka sina.
Moj sin je umro.
On je izgubio svog unuka kroz zatvorski sistem za odrasle.
Pitao sam ga da mi se pridruži.
Kao što vidite, 22 godine kasnije, još smo ovde zajedno,
jer ja ne mogu da vratim Tarika iz mrtvih,
ti ne možeš da izvučeš Tonija iz zatvora,
ali ono što možemo je da se postaramo
da nijedna druga mlada osoba iz naše zajednice
ne završi mrtva ili u zatvoru.
Uz božju pomoć,
Fondacija Tarika Kamise bila je uspešna.
Imamo model bezbedne škole
koji ima četiri različita programa.
Prvi je sastanak uživo sa Plesom i sa mnom.
Predstave nas -
unuk ovog čoveka ubio je sina ovog čoveka
i ovde su zajedno.
Imamo nastavni program u okviru učionice.
Imamo mentorski program posle škole i pravimo klub mira.
Sa zadovoljstvom ću vam reći
da smo pored podučavanja ovim principima nenasilja
uspeli da smanjimo privremena isključivanja
i izbacivanja iz škole za 70 posto,
što je velika stvar.
(Aplauz)
Što je velika stvar.
Pet godina nakon što je Tarik umro,
da bih završio svoje putovanje oproštaja,
otišao sam da vidim mladića koji je ubio mog sina.
Imao je 19 godina.
Sećam se tog susreta jer smo -
on ima 37 godina, još je u zatvoru -
ali pri tom prvom susretu gledali smo se netremice.
Gledam ga u oči, gleda on mene u oči,
i gledam u njegove oči pokušavajući da nađem ubicu, ali nisam.
Uspeo sam da prodrem kroz njegove oči
i doprem do njegove ljudskosti koju sam spoznao,
da se iskra u njemu ne razlikuje od iskre u meni
niti u bilo kome drugom ovde.
To nisam očekivao. Kajao se.
Bio je rečit. Bio je učtiv.
Video sam da ga je promenila moja ruka oproštaja.
Molim vas da poželite dobrodošlicu mom bratu Plesu.
(Aplauz)
Ples Feliks: Toni je prvo i jedino dete moje ćerke.
Tonija je rodila moja ćerka
koja je tada imala 15 godina.
Majčinstvo je najteži posao na svetu.
Nema težeg posla na svetu od podizanja drugog ljudskog bića
i staranja o tome da je sigurno, bezbedno
i u dobroj situaciji da bude uspešno u životu.
Toni je doživeo mnogo nasilja u svom životu kada je bio mali.
Video je kako su ubili jednog od njegovih omiljenih rođaka
paljbom iz automatskog oružja
u kojoj je bila umešana banda u Los Anđelesu.
Bio je veoma traumiran na toliko različitih načina.
Toni je došao da živi sa mnom.
Hteo sam da se postaram da ima sve što je detetu potrebno
da bi bilo uspešno.
Ali, te konkretne večeri,
nakon godina koje je proveo sa mnom i silne borbe da bude uspešan
i da ispuni moja očekivanja da bude uspešna osoba,
tog konkretnog dana, Toni je uveče pobegao od kuće.
Otišao je da bude sa ljudima za koje je mislio da su mu drugovi,
dali su mu drogu i alkohol
i on je prihvatio
jer je mislio da će od njih biti bezbrižan.
Ali od toga se samo povećala njegova anksioznost
i kod njega je nastalo još...
još kobnije razmišljanje.
Pozvali su ga u pljačku,
dali mu pištolj od 9 mm.
I u prisustvu mladića od 18 godina koji mu je naređivao
i dvojice dečaka od 14 godina za koje je mislio da su mu drugovi,
pucao je u Tarika Kamisu i ubio ga,
sina ovog čoveka.
Nema reči, ne postoje reči
koje mogu da opišu gubitak deteta.
Kada sam shvatio da je moj unuk odgovoran
za ubistvo ovog ljudskog bića,
otišao sam u odaju za molitve, kao što su me učili moji stari,
i počeo da se molim i meditiram.
Ono što gospodin Kamisa i ja imamo zajedničko,
a to nismo znali, osim što smo sjajna ljudska bića,
je to da obojica meditiramo.
(Smeh)
To mi je bilo jako korisno
jer mi je dalo mogućnost da nađem smernice i jasnost
u pogledu toga kako hoću da budem podrška u gubitku ovom čoveku u njegovoj porodici.
I zasigurno, moje molitve su uslišene,
jer sam pozvan na okupljanje u kući ovog čoveka,
upoznao njegovu majku, oca,
ženu, brata, upoznao njihovu porodicu
i imao priliku da budem u prisustvu ljudi božjeg duha koje predvodi ovaj čovek,
a koji mi je u duhu oproštaja
otvorio put, pružio mogućnost
da budem od koristi, da podelim sa njime i sa decom
značaj shvatanja potrebe da budu uz odgovornu odraslu osobu,
da se fokusiraju na svoj bes na zdrav način,
da nauče da meditiraju.
Programi koje imamo u Fondaciji Tarika Kamise
pružaju toliko sredstava koja deca mogu imati na raspolaganju
tako da ih nose sa sobom tokom celog života.
Važno je da naša deca razumeju da je brižnim odraslima punim ljubavi
stalo do njih i da ih podržavaju,
ali je takođe važno da naša deca nauče da meditiraju,
da nauče da budu staložena,
da budu uravnotežena
i da komuniciraju sa drugom decom
na ljubazan, empatičan način
i sa puno ljubavi.
Potrebno nam je više ljubavi u društvu
i zato smo ovde da podelimo ljubav sa decom,
jer naša deca će nas voditi,
jer svi zavisimo od naše dece.
Kada mi ostarimo i penzionišemo se, oni će preuzeti svet umesto nas,
tako da će nam vratiti onoliko ljubavi koliko ih mi naučimo.
Šaljem vam blagoslov. Hvala.
(Aplauz)
AK: Rođen sam u Keniji, školovao sam se u Engleskoj,
a moj brat ovde je baptista.
Ponašam se kao musliman sufija.
On je Afroamerikanac,
ali uvek mu kažem da sam ja Afroamerikanac u ekipi.
Rođen sam u Africi. Ti nisi.
(Smeh)
I prihvatio sam državljanstvo.
Iz prve sam generacije državljana.
I smatrao sam da, kao američki državljanin,
moram preuzeti svoj deo odgovornosti
za ubistvo svog sina.
Zašto? Zato što je pucalo američko dete.
Možete zauzeti poziciju da ga, pošto je ubio mog sina jedinca,
treba obesiti sa najvišeg stuba.
Kako to poboljšava društvo?
Znam da se verovatno pitate šta se desilo sa tim mladićem.
Još uvek je u zatvoru.
Upravo je napunio 37 godina 22. septembra, ali imam dobre vesti.
Dvanaest godina pokušavamo da ga izvučemo napolje.
Konačno će nam se pridružiti za godinu dana.
(Aplauz)
Vrlo sam uzbuđen što će nam se pridružiti,
jer znam da smo ga spasili,
ali spasićemo desetine hiljada učenika
kada on iznese svoj iskaz
u školama u kojima smo stalno prisutni.
Kada kaže deci: „Kada sam imao 11 godina, priključio sam se bandi.
Sa 14 godina, ubio sam sina gospodina Kamise.
Proveo sam poslednjih mnogo godina u zatvoru.
Ovde sam da vam kažem da nije vredno toga“,
mislite li da će deca poslušati taj glas?
Da, jer će intonacije tog glasa
proisteći iz osobe koja je povukla okidač.
A znam da on želi da vrati vreme unazad.
Naravno, to nije moguće.
Voleo bih da jeste. Ponovo bih imao sina.
Mom bratu bi se vratio unuk.
Mislim da to demonstrira moć oproštaja.
Šta je glavna poenta u ovome?
Hteo bih da završim našu sesiju ovim citatom
koji je osnova za moju četvrtu knjigu,
a za koju je, uzgred,
predgovor napisao Toni.
Ide ovako: kontinuirana dobra volja stvara prijateljstvo.
Ne stičete prijatelje tako što ih bombardujete, zar ne?
Stičete prijatelje tako što ukazujete dobru volju.
To mora da je jasno.
Tako, kontinuirana dobra volja stvara prijateljstvo,
kontinuirano prijateljstvo stvara poverenje,
kontinuirano poverenje stvara empatiju,
kontinuirana empatija stvara saosećanje,
a kontinuirano saosećanje stvara mir.
Ovo nazivam svojom formulom za mir.
Počinje uz dobru volju, prijateljstvo, poverenje, empatiju, saosećanje i mir.
Ali ljudi me pitaju kako ukazati dobru volju
osobi koja vam je ubila dete.
Kažem im da se to radi kroz opraštanje.
Kao što je očigledno, uspelo je kod mene.
Uspelo je u mojoj porodici.
Čudesno je to što je delovalo i kod Tonija, kod njegove porodice,
a može da deluje i kod vas, u vašoj porodici,
u slučaju Izraela i Palestine, Severne i Južne Koreje,
Iraka, Avganistana, Irana i Sirije.
Može delovati i u SAD-u.
Zaključiću ovim, moje sestre
i nekolicino braće -
(Smeh)
da je mir moguć.
Kako to znam?
Jer sam ja u miru.
Mnogo vam hvala. Namaste.
(Aplauz)