Отже, як слушно зауважив Кріс, я вивчаю людський мозок,
функції та структуру людського мозку.
І на хвилину я прошу вас замислитися про те, що з цього випливає.
Ось тут купка желе, трохи більше кілограма желе,
яка поміститься у вашій долоні,
і яка здатна збагнути велич міжзіркового простору.
Вона здатна осягнути сенс нескінченності
і також споглядати за тим, як саме вона осягає сенс нескінченності.
І саме цю рекурсивну здатність ми називаємо самосвідомістю,
яка, на мій погляд, і є священним граалем нейробіології та неврології,
і я сподіваюся, що колись нам вдасться зрозуміти, як це відбувається.
Отже, як же вивчаєтся цей містичний орган?
Тобто, в кожного з нас є 100 мільярдів нервових клітин,
малесеньких скупчень протоплазми, що взаємодіють,
і з цієї взаємодії виникає ціла низка здібностей,
яку ми називаємо людською природою і людською свідомістю.
Як це стається?
Отже, є багато способів підійти до функцій людського мозку.
Один підхід, той, яким ми користуємося здебільшого,
це вивчати пацієнтів з ураженням маленької області мозку,
із генетичними змінами маленької області мозку.
Те, що відбувається, це не повне зменшення
всіх ментальних здібностей,
а ніби притуплення пізнавальних можливостей.
Таким чином, маємо дуже селективну втрату однієї функції,
коли інші функції залишаються без змін,
і це дає змогу впевнено заявляти,
що саме ця область якось залучена до медіації цієї функції.
Таким чином можна підв'язати функцію до структури,
а потім дізнатися, як працює схема,
що генерує конкретну функцію.
Ось саме це ми й намагаємось робити.
Тож дозвольте мені навести вам декілька яскравих прикладів цього.
За час цієї промови я наведу вам три приклади, по шість хвилин кожен.
Перший приклад - це надзвичайний синдром, який зветься синдром Капґра.
Якщо ви поглянете на перший слайд,
там зображені скроневі долі, лобові, тім'яні долі, ОК,
долі, з яких складається мозок.
І якщо ви придивитесь, затиснута всередині внутрішньої поверхні скроневих долей -
- тут її не видно -
- є маленька структура, яка називається веретеноподібна звивина.
І вона також зветься лицьова область мозку,
бо коли вона ушкоджена, ви більше не здатні розпізнавати людські обличчя.
Ви все ще впізнаєте їх за голосом
і скажете: "Так, це Джо",
але ви не зможете сказати, хто це, дивлячись йому в обличчя.
Ви навіть не зможете впізнати себе самого в дзеркалі.
Тобто ви знаєте, що це ви, тому що ви підморгуєте, і він теж,
і ви знаєте, що це - дзеркало,
але ви насправді не розпізнаєте себе, як себе.
ОК. Загально відомо, що цей синдром виникає через пошкодження веретеноподібної звивини.
Але є ще один рідкісній синдром, такий рідкісний, до речі,
що дуже мало лікарів чули про нього, навіть серед нейробіологів.
Він зветься помилка Капґра,
і це коли пацієнт, повністю нормальний в інших аспектах,
що мав травму голови, виходить з коми,
повністю нормальний в інших аспектах, дивиться на свою матір
і говорить: "Вона виглядає точно як моя мати, ця жінка,
але вона самозванка.
Вона якась інша жінка, яка прикидається моєю матір'ю".
Отже, чому це трапляється?
Чому хтось - а ця людина цілком розсудлива і розумна
стосовно інших речей - але коли вона бачить свою матір,
вмикається ця омана, і вона каже, цо це - не матір.
Тож, найрозповсюдженіше тлумачення цьому,
те, яке міститься у всіх книжках з психіатрії -
погляд Фрейда - і він полягає у тому, що цей хлопець -
а є такі самі аргументи стосовно і жінок, до речі,
але я буду говорити тільки про чоловіків.
Коли ви були немовлям, маленькою дитиною,
в вас було сильне сексуальне тяжіння до матері.
Це так званий фрейдівський Едипів комплекс.
Я не кажу, що я в це вірю,
але це - стандартний погляд вчення Фрейда.
А потім ви виростаєте, кора мозку розвивається,
і ці латентні поклики до матері придушуються.
Дякувати Богу, інакше всі ви сексуально збуджувалися б, коли бачили б свою матір.
А потім стається те, що
ви отримуєте удар по голові, який ушкоджує кору головного мозку,
і дає змогу цим латентним бажанням проявитися,
вибухнути на поверхню, і, раптом і незрозуміло,
ви розумієте, що сексуально збуджуєтеся до матері.
І ви кажете: "Боже мій, якщо це моя мама,
як вийшло так, що я сексуально збуджуюся?
Вона якась інша жінка. Вона самозванка".
Це - єдина інтерпретація, зрозуміла вашому ушкодженому мозку.
Але для мене це пояснення ніколи не мало сенсу.
Воно геніальне, як і всі аргументи за Фрейдом -
(Сміх)
- але для мене воно виявилось позбавленим сенсу, тому що я спостерігав подібний розлад,
в пацієнта була подібна омана з приводу його пуделя.
(Сміх)
Він говорив: " Лікаре, це не Фіфі. Вона виглядає точно як Фіфі,
але це - якась інша тварина". Правда?
Тепер спробуйте пояснити це з точки зору Фрейда.
(Сміх)
Ви ж не почнете говорити про латентне скотоложство у кожній людині,
або про щось подібне, звичайно, бо це абсурдно.
Тож насправді, що тут відбувається?
Щоб пояснити цей дивний розлад,
ми дивимось на структуру і функції нормального візуального шляху в мозку.
В нормальній ситуації візуальні сигнали надходять в очні яблука
і проходять у зорові області мозку.
До речі, у задній частині вашого мозку існує 30 областей, пов'язаних із зором,
і після обробки всього цього, повідомлення надходить у маленьку структуру,
що зветься веретеноподібною звивиною, де відбувається розрізнення облич.
Там містяться нейрони, чутливі до сприйняття облич.
Її можна називати лицьовою областю мозку, добре?
Я говорив про це раніше.
Тепер, коли ця область ушкоджена, ви втрачаєте вміння бачити обличчя, так?
Але з тієї області повідомлення передається
до структури, яка називається мигдалевидна залоза (мигдалина) у лімбічній системі,
емоційному центрі мозку,
і ця структура, що зветься мигдалиною,
вимірює емоційну важливість того, на що ви дивитесь.
Чи це здобич? Чи хижак? Чи твоя пара?
Чи може це щось звичайнісіньке, як-от нитка, що причепилася до одягу,
або шматок крейди, чи - я не хочу вказувати на те, але
чи черевик, чи щось подібне? ОК?
Щось, що можна повністю проігнорувати.
Тож якщо мигдалина збуджується, і це - щось важливе,
повідомлення потім передається до автономної нервової системи.
Ваше серце починає битися швидше.
Ви починаєте пітніти, щоб віддати тепло, яке
утвориться через скорочення м'язів.
І це добре, бо ми можемо покласти два електроди на вашу долоню
і виміряти зміну опору шкіри, спричинену виділенням поту.
Тож я можу визначити, коли ви дивитесь на що-небудь,
чи ви збуджені через це, чи ні. Гаразд?
І я дійду до цього через хвилину.
Тож моя ідея була, коли хлопчина дивиться на об'єкт, коли він дивиться на свій -
нехай на будь-що, це передається до візуальних областей
і обробляється у веретеноподібній звивині,
і ви розумієте, що це паростки гороху, або стіл,
або ваша мати, якщо вже так, ОК?
І потім це повідомлення передається до мигдалини,
а звідти до автономної нервової системи.
Але може бути, що в цього хлопчини дріт, що йде від мигдалини до лімбічної системи,
емоційного центру мозку, випадково перервався.
Тож через те, що вереноподібна звивина ціла,
хлопчина все ще може впізнати свою матір,
і говорити: " Так так, це виглядає, як моя мама".
Але через те, що дріт до емоційних цетрів перервано,
він каже: "Але як же, якщо це - моя мати, я не відчуваю тепла?"
Або жаху, як іноді теж трапляється? Правильно?
(Сміх)
Тоді він говорить: "Як мені розцінити цю незбагненну відсутність емоцій?
Це не може бути моя мама.
Це якась чужа жінка, що прикидається моєю матір'ю".
Як можна це перевірити?
Ось як: якщо взяти будь-кого з присутніх і посадити перед екраном,
і виміряти гальванічну відповідь шкіри,
а потім показувати зобрження на екрані,
можна виміряти, наскільки ви спітнієте, побачивши такий об'єкт,
як парасолька або стіл. Звичайно, ви не спітнієте.
Якщо показати вам зображення лева або тигра, або еротичний плакат, ви почнете пітніти, правда?
І хочете вірте, хочете ні, якщо показати вам зображення вашої матері -
- я говорю про нормальних людей - ви почнете пітніти.
Вам навіть не треба бути євреєм.
(Сміх)
Що ж трапиться, якщо показати зображення цьому пацієнту?
Ви берете пацієнта і показуєте йому зображення на екрані,
водночас вимірюючи гальванічну відповідь шкіри.
Столи, стільці, ниточки, нічого не відбувається, так само, як і в нормальних людей,
але коли ви показуєте йому зображення його матері,
гальванічна відповідь шкіри нейтральна.
Немає жодної емоційної реакціі на матір,
тому що дріт, що йде від візуальних областей до емоційних центрів, перервано.
Тож його зір нормальний, тому що з візуальними областями все гаразд,
його емоції нормальні - він буде сміятися, або плакати, і так далі -
але дріт від зору до емоцій пошкоджено,
і тому в нього виникає омана, що його мати - самозванка.
Це прекрасний приклад того, чим ми займаємося:
беремо дивний, здавалося б незрозумілий, нервовий психічний синдром
і заявляємо, що стандартний фрейдівський погляд невірний,
і фактично даємо йому чітке пояснення
з точки зору відомої нервової анатомії мозку.
До речі, якщо потім цей пацієнт йде,
і його мати телефонує йому з прилеглої кімнати - саме телефонує -
він бере слухавку і каже: " Ого, мамо, як справи? Де ти?"
По телефону не виникає жодної омани.
Потім вона заходить до нього через годину, і він каже: "Хто ти?
Ти виглядаєш, як моя мати". Розумієте?
Причина в тому, що існує окремий шлях
від слухових центрів у мозку до емоційних центрів,
і він не був випадково ушкоджений.
І це пояснює, чому по телефону він впізнає свою матір без жодних проблем.
А коли він бачить її особисто, він каже, що вона - самозванка.
Гаразд, як саме створюється ця складна схема у мозку?
Це природа, гени, чи виховання?
І ми наближаємося до цієї проблеми,
розглянувши інший цікавий синдром, який називається синдром фантомної кінцівки.
Всі ви знаєте, що таке фантомна кінцівка.
Коли руку або ногу ампутовано через гангрену,
або втрачено на війні, наприклад, на війні в Іраку, -
це тепер велика проблема -
ви й далі відчуваєте присутність відсутньої руки,
і це називається фантомною рукою, або фантомною ногою.
Фактично, майже будь-яка частина тіла може стати фантомом.
Вірте, чи ні, навіть внутрішні органи.
В мене були пацієнти з видаленою маткою - після гістериктомії -
в яких залишалася фантомна матка, включно з фантомними ментруальними болями
у належний проміжок місяця.
Один студент якось запитав мене,
чи є в них фантомний ПМС?
(Сміх)
Питання, дозріле до наукового вивчення, але ми до цього ще не добралися.
ОК, наступне питання,
що можна дізнатися про фантомні кінцівки, ставлячи експерименти?
Одна з речей, яку ми взнали, це те,
що майже половина пацієнтів з фантомними кінцівками
заявляють, що вони можуть рухати фантомом.
Нею можна поплескати брата по плечу,
відповісти на телефонний дзвінок, помахати на прощання.
Все це - дуже переконливі та живі відчуття.
Пацієнт не марить.
Він знає, що руки немає,
та все ж це - переконливий чуттєвий досвід для пацієнта.
Але, хоч там як, для іншої половини пацієнтів це не трапляється.
Фантомна кінцівка - вони скажуть: "Але лікарю, фантомна кінцівка паралізована.
Вона застигла у стиснутому спазмі, і це надзвичайно болісно.
Якщо б тільки мені вдалося порухати нею, може вона перестала б так боліти".
Отже, чому б це фантомній кінцівці бути паралізованою?
Це звучить як оксиморон.
Але коли ми передивлялися історії хвороб, ми помітили,
що в людей з паралізованою фантомною кінцівкою
первинна рука була також паралізована через травму периферійного нерву.
Сам нерв, який керував рукою, був пошкоджений,
перерізаний через, скажімо, аварію на мотоциклі.
Тож рука цього пацієнта страшенно боліла ще у пов'язці
декілька місяців поспіль, а потім,
у помилковій спробі позбавитися болю у руці,
хірург ампутує руку,
і так ви отримуєте фантомну руку з такими ж болями, правильно?
І це - дуже серйозна клінічна проблема.
Пацієнти занурюються у депресію.
Деякі з них намагаються покінчити із життям, розумієте?
Тож як вилікувати цей синдром?
Тепер, звідки береться паралізована фатномна кінцівка?
Коли я вивчав історії хвороби, я розумів, що в них була реальна рука,
потім нерви, що керували рукою, були перерізані,
реальна рука була паралізована,
і була в пов'язці декілька місяців до ампутації,
і супровідний біль потім мігрував у фантом.
Чому так трапляється?
Коли рука була наявна, але паралізована,
мозок, лобна частина мозку, посилає руці команди, наказуючи: "Рухайся",
але назад отримує візуальну відповідь: "Ні".
Рухайся. Ні. Рухайся. Ні. Рухайся. Ні.
І це закарбовується у схемі мозку
і називається набутий параліч, гаразд?
Мозок запам'ятовує, тому що існує цей Гебіанський, асоціативний зв'язок,
що проста команда порухати рукою
створює відчуття паралізованої руки.
І потім, коли руку ампутовано,
набутий параліч мігрує у ваш тілесний образ
і у фантом, розумієте?
Тож, як допомогти таким пацієнтам?
Як відучити від набутого паралічу,
щоб розслабити страшний спазм
у фантомній руці?
І ми подумали: а що, якби зараз послати команду фантому,
але повернути йому візуальну відповідь, що він скоряється цій команді, добре?
Може так вдасться зняти фантомний біль, фантомний спазм?
Як це зробити? Це просто, віртуальна реальність.
Але це коштує мільйони доларів.
Тож я знайшов спосіб зробити це за три долари,
але не кажіть це моїм грантодавцям.
(Сміх)
Добре? Треба створити те, що я називаю дзеркальним ящиком.
Береться картонний ящик із дзеркалом посередині,
а потім туди кладеться фантом - отже мій перший пацієнт, Дерек, зайшов.
10 років тому йому ампутували руку.
Йому відірвало плече, тож його нерви були розірвані,
і руку паралізувало. Вона рік пролежала у пов'язці, а потім її ампутували.
В нього була фантомна рука, яка страшенно боліла, і він не міг нею рухати.
Це була паралізована фантомна рука.
Отже він прийшов, і я дав йому ось таке дзеркало у ящику,
який я зву дзеркальним ящиком, добре?
І пацієнт кладе його фантомну ліву руку,
яку зціпило спазмом, зліва від дзеркала,
а нормальну руку справа від дзеркала,
і приймає позу із зціпленими руками,
і дивиться у дзеркало. І що він відчуває?
Він дивиться на воскреслий фантом,
тому що він дивиться на відображення нормальної руки у дзеркалі,
і вона виглядає, як відроджений фантом.
"Тепер," кажу я, "тепер, дивися, порухай своїми фантомними -
своїми реальними пальцями, чи то, порухай своїми реальними пальцями, дивлячись у дзеркало".
Він отримує візуальний образ того, що фантом рухається, правильно?
Це очевидно, але найдивніша частина у тому,
що пацієнт потім каже: "О Боже, мій фантом знову рухається,
і біль, той зціплюючий спазм, розслаблюється".
І пам'ятаєте мого першого пацієнта, -
(Оплески)
- дякую. (Оплески)
Мій перший пацієнт зайшов у кабінет і подивився у дзеркало,
і я сказав: "Дивися на відображення свого фантому".
А він почав хихикати, говорячи: "Я можу бачити свій фантом".
Але він не дурний. Він знає, що фантом не реальний.
Він знає, що це - відображеня у дзеркалі,
але це також живий чуттєвий досвід.
Потім я кажу: "Порухай своєю нормальною рукою і фантомом".
Він каже: "Ох, я не можу порухати своїм фантомом. Ви це знаєте. Це боляче".
Я кажу: "Порухай своєю нормальною рукою".
І він каже: "О Боже, мій фантом знову рухається. Я не вірю в це!
І мій біль слабшає". Розумієте?
І потім я кажу: "Заплющ очі".
Він заплющує очі.
"І порухай своєю нормальною рукою".
"Ох, нічого не виходить. Її знову зціпило".
"ОК, розплющ очі".
"О Боже, о Боже, вона знову рухається!"
Тож він був схожий на дитину в магазині солодощів.
Таким чином, це доводить мою теорію про набутий параліч
і критичну роль візульного образу,
але я не отримаю Нобелівську премію за те,
що допоміг комусь рухати своєю фантомною кінцівкою.
(Сміх)
(Оплески)
Це абсолютно марне вміння, якщо задуматися.
(Сміх)
Але потім я почав розуміти, що можливо в інших типах паралічу,
які спостерігаються у неврології, наприклад, інсульти, дистонії -
в них теж може бути компонент набутого,
який можна подолати простим використанням приладу з дзеркалом.
Тож я сказав: "Слухай, Дерек, -
ну, по-перше, хлопець не може всюди носитися з дзеркалом, щоб позбутися свого болю -
Я сказав: "Слухай, Дерек, візьми це з собою додому та попрактикуйся тиждень, або два.
Може через якийсь час тренувань
ти зможеш позбутися дзеркала, відучитися від параліча
та почати рухати своєю паралізованою рукою,
а потім послабшає і твій біль".
Тож він сказав ОК і забрав його додому.
Я сказав: "Слухай, це всього лише два долари. Забирай його".
Тож він забрав його додому, а через два тижні зателефонував мені
і сказав: "Лікарю, ви не повірете".
Я запитав: "І що?"
Він сказав: "Його не стало".
Я спитав: "Чого не стало?"
Я подумав, що може дзеркало пропало.
(Сміх)
Він каже: "Ні, ні, ні, ну ви знаєте, його, фантома, якого я мав останні 10 років?
Його не стало".
І я сказав - я захвилювався - я сказав, о Боже,
я маю на увазі, я змінив т ілесний образ цього хлопця,
а як же питання людяності, етики і таке інше?
Я запитав: "Дерек, тебе це сильно хвилює?"
Він сказав: "Ні, останні три дні в мене немає фантомної руки,
отже немає болей у фантомному лікті, ніякого зціплення,
жодного болю у передпліччі, весь біль зник.
Єдина проблема у тому, що в мене все ще є мої фантомні пальці, що звисають з плеча,
а ваше дзеркало туди не дістає".
(Сміх)
"Тож, ви можете змінити дизайн, щоб поставити його мені на лоба,
щоб я міг, ну ви розумієте, зробити це і позбавитися моїх фантомних пальців?"
Він думав, що я якийсь чародій.
Тож, чому так сталося?
Це тому, що мозок стикнувся з величезним чуттєвим конфліктом.
Він почав отримувати візуальні сигнали про те, що фантом повернувся.
З іншого боку, пропріоцепції немає,
м'язи повідомляють, що руки немає, правильно?
Але моторика каже, що рука є,
і тому, що виникає цей конфлікт, мозок вирішує, дідько з ним,
немає ніякого фантома, немає ніякої руки, правильно?
Він занурюється у стан відмови - відгороджується від сигналів.
І коли рука зникає, бонус в тому, що зникає і біль,
тому що не можна мати безтілесний біль, що висить у повітрі.
Тож в цьому бонус.
Цю техніку було випробувано на десятках пацієнтів
іншими дослідниками у Гельсинках,
тож це може слугувати доказом користі у лікуванні фантомного болю,
і, насправді, люди застосували це для реабілітації після інсульту.
Про інсульт зазвичай думають як про ураження тканин,
цьому нічим зарадити.
Але виявляється, що деякі компоненти паралічу після інсульту також набуті,
і можливо саме той компонент можна здолати, застосовуючи дзеркала.
Це припущення також пройшло клінічні досліди,
допомігши багатьом, багатьом пацієнтам.
Гаразд, тепер дозвольте мені переключити передачу на третю частину моєї промови,
в якій ітиметься про ще один цікавий феномен, який зветься синестезія.
Його відкрив Френсіс Ґальтон у 19 столітті.
Він був двоюрідним братом Чарльза Дарвіна.
Він відзначив, що деякі люди серед населення,
які в усьому іншому були абсолютно нормальними, мали таку особливість:
щоразу, коли вони бачать цифру, вона кольорова.
П'ятірка синя, сімка жовта, вісімка блідо-зелена,
дев'ятка фіолетова, розумієте?
Пам'ятайте, всі ці люди в інших проявах звичайнісінькі.
Або додієз - іноді звуки викликають колір.
До дієз синій, фа дієз зелений,
інший тон може бути жовтим, добре?
Чому таке трапляється?
Це називається синестезія. Ґальтон назвав це синестезією,
змішування почуттів.
В нас всі почуття чіткі.
Ці ж люди плутають свої почуття.
Чому це стається?
Один з двох аспектів цієї проблеми доволі інтригуючий.
Синестезія - це сімейна ознака,
тож Ґальтон сказав, що в неї спадкова, генетична основа.
По-друге, синестезія - і саме тут я майже досяг
основної теми цієї лекціі, що насправді про креативність -
синестезія у вісім разів частіше трапляється у художників, поетів, письменників
і інших творчих людей, ніж у звичайного населення.
Чому б це?
Я відповім на це питання.
На нього раніше ніколи не відповідали.
Отож, що таке синестезія? Що її спричиняє?
Ну, існує багато теорій з цього приводу.
Одна теорія, що вони просто божевільні.
Ну, це - не зовсім наукова теорія, тому про неї можна забути.
Інша теорія - це те, що вони наркомани-кислотники і драпокури, добре?
Тут, треба зауважити, може бути частина правди,
тому що тут в районі Сан-Франциско це більш розповсюджено ніж у Сан-Дієго.
(Сміх)
Гаразд. Тож третя теорія така:
запитаймо себе, що саме насправді відбувається при синестезії. Добре?
Ми визначили, що кольорова та числова області
мозку знаходяться одна біля одної, у веретеноподібній звивині.
Тож ми встановили, що напевно виник якийсь перехресний зв'язок
між кольорами та числами у мозку.
Тож кожного разу, коли ви бачите число, ви одночасно бачите відповідний колір,
і таким чином ви отримуєте синестезію.
Тепер пригадайте, чому це трапляється?
Чому у деяких людей може виникати такий перехресний зв'язок?
Пам'ятаєте, я сказав, що це сімейне?
Це дасть вам натяк.
І це - це просто аномальний ген,
мутація у гені, яка спричиняє аномальний зв'язок.
У всіх нас, як виявилось,
ми народжуємось з усім перепов'язаним з усім іншим.
Тож кожна область мозку пов'язана з усіма іншими областями,
і все це організовано, щоб створити
характерну модульну архітектуру дорослого мозку.
Тож, якщо є ген, залучений до цієї чіткої організації,
і якщо цей ген трансформується через мутацію,
отримується пошкоджений баланс між областями мозку, що знаходяться поряд.
І якщо це трапляється з числами та кольорами, виходить чисельно-кольорова синестезія.
Якщо між тонами та кольорами, виходить звуко-кольорова синестезія.
Поки що все нормально.
А якщо уявити, що цей ген впливає на всі зв'язки у мозку,
і що все переплутано?
Тоді уявіть, що пов'язує художників, письменників і поетів,
вміння думати метафорично,
пов'язувати, здавалося б, непов'язувані речі,
наприклад: "Там схід, сама ж Джульєтта - ясне сонце!"
Зазвичай ніхто не говорить, що Джульєтта - це сонце,
бо чи дійсно вона сяюча вогняна сфера?
Зрозуміло, що шизофреніки можуть мати на увазі саме це, але це - інша історія, правильно?
Нормальні люди кажуть, що вона тепла, як сонце,
вона сяюча, як сонце, вона уважна, як сонце.
Миттєво знаходиться багато асоціацій.
Тепер, якщо уявити, що ці переплутані зв'язки
та концепції теж у різних частинах мозку,
тоді це дасть змогу створити більшу здібність
до метафоричного мислення та творчості
у людях з синестезією.
І саме тому синестезія у вісім разів частіше трапляється
серед поетів, художників та письменників.
Гаразд, це дуже френологічний погляд на синестезію.
Останній приклад - можна мені взяти ще одну хвилину?
(Сміх)
Я доведу вам, що ви всі синестети, але ви не хочете в цьому зізнаватися.
Ось це я називаю марсіанським алфавітом. Як у вашому алфавіті,
А це А, Б це Б, В це В.
Різні форми для різних фонем, правильно?
Тут ось марсіанський алфавіт.
Одна фігура - це Кікі, а інша Буба.
Яка за них Кікі, а яка - Буба?
Скільки з вас думають, що це Кікі, а це Буба? Підніміть руки.
Ага, в нас тут таки є один чи пара мутантів.
(Сміх)
Скільки з вас думають, що це Буба, а це Кікі? Підніміть руки.
Дев'яносто дев'ять відсотків з вас.
Добре, ніхто з вас не марсіанин. Як ви це зрозуміли?
А через те, що всі ви робите крос-модельну синестетичну абстракцію,
що означає, що ви вважаєте, що ось ці гострі перегини - кі-кі,
у вашій слуховій корі, волосяні клітини збуджуються - Кікі,
імітує візуальний перегин, несподіваний перегин цієї зубчастої форми.
Це дуже важливо, тому що це говорить про те,
що ваш мозок займається примітивним -
це ж просто - це виглядає як дурна ілюзія,
але ці фотони у вашому оці відворюють цю форму,
а волосяні клітини у вашому вусі викликають слуховий патерн,
а мозок здатен вичислити загальний знаменник.
Це примітивна форма абстракції,
і ми знаємо, що вона трапляється у веретеноподібній звивині у мозку,
бо коли вона пошкоджена,
ці люди втрачають вміння відрізнити Бубу від Кікі,
але вони також втрачають вміння думати метафорично.
Якщо ви запитаєте у хлопця, що - "не все те золото, що блищить," -
що це означає?
Пацієнт скаже: " Ну, якщо щось металеве й блискуче, це не обов'язково золото,
вам потрібно зважити його, розумієте?"
Таким чином, вони абсолютно випускають метафоричне значення.
Отже, ця область у вісім разів більша у вищих -
особливо у людях - ніж у нижчих приматах.
Щось дуже цікаве відбувається тут, у кутовій звивині,
тому що це перехрестя між слухом, зором та дотиком,
і вона дуже розвинулася в людях. І тут відбувається щось дуже цікаве.
І я думаю, що це - основа багатьох унікальних людських можливостей,
на кшталт абстрактності, метафоричності й творчості.
Всі ці питання, які філософи вивчали протягом тисячоліть,
ми, вчені, можемо вивчати, роблячи зображення мозку,
та досліджуючи пацієнтів, ставлячи правильні запитання.
Дякую.
(Оплески)
Вибачте за це.
(Сміх)