Hej, TEDWomen, hur är det?
(Applåd)
Inte tillräckligt bra.
Hej, TEDWomen, hur är det?
(Applåd)
Jag heter Maysoon Zayid,
och jag är inte full,
men läkaren som var ansvarig vid min födsel var det.
Han skar min mamma sex olika gånger
i sex olika riktningar,
och kvävde stackars lilla mig i processen.
Det gav mig cerebral pares,
vilket betyder att jag skakar hela tiden.
Titta.
Det är utmattande. Jag är som Shakira,
hälften Shakira, hälften Muhammad Ali.
(Skratt)
CP är inte genetiskt.
Det är inte en missbildning. Man kan inte bli smittad av det.
Ingen har lagt en förbannelse över min mammas livmoder,
och jag fick det inte för att mina föräldrar är kusiner,
vilket de är.
(Skratt)
Man får det bara från olyckor,
en sån som hände mig på min födelsedag.
Jag måste varna er, jag är inte inspirerande,
och jag vill inte att någon här
ska må dåligt för min skull,
för jag lovar att någon gång i ditt liv
har du också önskat att du var funktionshindrad.
Häng med mig.
Det är julafton, du är på ett köpcenter,
du kör runt i cirklar och letar parkeringsplats,
och vad ser du?
Sexton tomma handikapplatser.
(Skratt)
Och du tänker, "Gud, kan jag inte få vara
bara lite funktionshindrad?"
(Skratt)
Jag måste också säga,
att jag har 99 problem, och CP är bara ett av dem.
Om det fanns ett OS i förtryck
skulle jag vinna guldmedaljen.
Jag är palestinier, muslim, jag är kvinna, jag är funktionshindrad,
och jag bor i New Jersey.
(Skratt) (Applåder)
Om du inte mår bättre nu kanske du borde göra det.
(Skratt)
Cliffside Park i New Jersey är min hemstad.
Jag har alltid älskat
att mina kvarter och min sjukdom
har samma initialer.
Jag älskar också att om jag skulle vilja gå från mitt hus
till New York City så kan jag det.
Många CP-skadade kan inte gå
men mina föräldrar trodde inte på "kan inte".
Min pappas mantra var,
"Du klarar det, det går som en dans."
(Skratt)
Så om mina tre äldre systrar torkade golv,
så torkade jag golv.
Om mina tre äldre systrar gick i kommunal skola,
stämde mina föräldrar skolan
för att se till att jag också kunde gå.
Och om vi inte alla fick A:n,
fick vi alla smaka på min mammas toffel.
(Skratt)
Min pappa lärde mig att gå när jag var fem år
genom att sätta mina hälar på sina fötter
och bara gå.
En annan taktik som han använde var att han dinglade
en dollarsedel framför mig och lät mig jaga den.
(Skratt)
Min inre strippa var väldigt stark...
(Skratt)
Första dagen i förskolan
gick jag som en vinnarskalle
som hade fått för många smällar.
När jag växte upp fanns det bara sex araber i min stad,
och de var alla släkt med mig.
Nu finns det 20 araber i stan,
och de är fortfarande mina släktingar allihop. (Skratt)
Jag tror inte ens att någon märkte att vi inte var italienare.
(Skratt) (Applåder)
Detta var före 11 september, innan politiker tyckte
det var lämpligt att använda "Jag hatar muslimer"
som kampanjslogan.
De människor som jag växte upp med hade inga problem med min tro.
De verkade dock mycket bekymrade över
att jag skulle svälta ihjäl under Ramadan.
Jag förklarade för dem att jag har tillräckligt med fett
att leva av i tre hela månader,
så att fasta från soluppgång till solnedgång är ganska lätt.
(Skratt)
Jag har steppat på Broadway.
Ja, på Broadway. Det är galet. (Applåder)
Mina föräldrar hade inte råd med sjukgymnastik,
så de skickade mig till en dansskola.
Jag lärde mig hur man dansar i klackar,
vilket betyder att jag kan gå i klackar.
Och jag är från Jersey,
och vi vill verkligen se snygga ut,
så om mina vänner gick i klackar gjorde jag det också.
Och när mina vänner åkte och tillbringade sommarsemestern
på Jersey Shore gjorde jag inte det.
Jag tillbringade somrarna i en krigszon,
eftersom mina föräldrar var rädda
att om vi inte åkte tillbaka till Palestina
varenda sommar
så skulle vi växa upp och bli som Madonna.
(Skratt)
Semestern handlade ofta om
att min far försökte bota mig,
så jag drack hjortmjölk,
jag hade varma koppar på ryggen,
jag blev doppad i Döda havet,
och jag minns att vattnet brände i ögonen
och att jag tänkte, "Det fungerar! Det fungerar!"
(Skratt)
Men en mirakelkur som vi fann var yoga.
Jag måste säga att det är väldigt tråkigt,
men innan jag började med yoga
var jag en ståupp-komiker som inte kunde stå upp.
Och nu kan jag stå på huvudet.
Mina föräldrar förstärkte tanken
att jag kunde klara vad som helst,
att ingen dröm var omöjlig,
och min dröm var att vara med
i såpoperan "Sjukhuset".
Jag gick på college när det fanns positiv särbehandling
och fick ett skönt stipendium till ASU,
Arizona State University,
för att jag kvalade in i varje urvalsgrupp.
Jag var dramaavdelningens lilla lemur.
Alla älskade mig.
Jag gjorde läxorna åt alla inte-så-smarta barn,
Jag fick A på alla mina kurser,
och A på alla deras kurser.
Varje gång jag spelade en scen
från "Glasmenageriet"
började mina lärare att gråta.
Men jag fick aldrig några roller.
Slutligen, under mitt sista år,
beslutade sig ASU för att göra en show som heter
"And they dance real slow in Jackson".
Det är en pjäs om en flicka med CP.
Jag var en tjej med CP.
Så jag började skrika högt,
"Jag kommer äntligen att få en roll!
Jag har cerebral pares!
Äntligen fri! Äntligen fri!
Tack gode Gud allsmäktig, jag är äntligen fri!"
Jag fick inte rollen.
(Skratt)
Sherry Brown fick rollen.
Jag rusade till dramaavdelningens chef,
grät hysteriskt, som om någon skjutit min katt,
för att fråga henne varför,
och hon sa att det var för att
de inte trodde att jag kunde göra stuntscenerna.
Jag sa, "Ursäkta mig, om jag inte kan göra stuntscenerna
så kan inte karaktären det heller."
(Skratt) (Applåder)
Jag var bokstavligen talat född att spela den här rollen
och de gav den till en skådespelerska utan CP.
Min skola imiterade livet.
Hollywood har en smutsig historia
av att låta skådespelare utan funktionsnedsättningar
spela funktionshindrade på film.
Efter examen flyttade jag tillbaka hem,
och mitt första skådespelaruppdrag
var som statist på en såpopera.
Min dröm höll på att gå i uppfyllelse.
Och jag visste att jag skulle befordras
från "restauranggäst" till "knäpp bästis" på nolltid.
Men i stället förblev jag en del av möblemanget
och man kan bara känna igen mitt bakhuvud,
och det blev tydligt för mig
att rollbesättare
inte anlitade gulliga, etniska, funktionshindrade skådespelare.
De anlitade bara perfekta människor.
Men det fanns undantag från regeln.
När jag växte upp såg jag Whoopi Goldberg,
Roseanne Barr, Ellen,
och alla dessa kvinnor hade en sak gemensamt:
de var komiker.
Så jag blev rolig.
(Skratt) (Applåder)
Mitt första jobb var att köra kända komiker
från New York till shower i New Jersey,
och jag glömmer aldrig blicken jag fick av den första komikern
jag någonsin skjutsade, när han insåg
att han susade nedför motorvägen på väg mot New Jersey
och att det var en tjej med CP som körde.
Jag har uppträtt på klubbar över hela USA,
och jag har också uppträtt på arabiska i Mellanöstern,
ocensurerad och utan slöja.
Vissa människor säger att jag är
den första stå-upp-komikern i arabvärlden.
Jag vill inte påstå att jag var först
men jag vet att de aldrig har hört
det otäcka ryktet som säger att kvinnor inte är roliga,
och de skrattar ihjäl sig åt oss.
2003 startade min bror som har en annan mor och far,
Dean Obeidallah och jag
Arabisk-Amerikanska Komedifestivalen i New York,
som nu är inne på sitt tionde år.
Vårt mål var att förändra den negativa bilden
av arabiska amerikaner i media,
och samtidigt påminna rollbesättare om
att sydasiat och arab inte är synonymer.
(Skratt)
Integreringen av araber var mycket lättare
än att utmana stigmat mot invaliditet.
Mitt stora genombrott kom under 2010.
Jag var inbjuden som gäst
på kabeltv-showen
"Countdown with Keith Olbermann."
Jag gick in och såg ut som att jag skulle på bal,
och de föste in mig i en studio
och satte mig i en snurrande rullstol.
Så jag tittade på scenmästaren och sa,
"Ursäkta, kan jag få en annan stol?"
Och hon tittade på mig och sa,
"Fem, fyra, tre, två..."
Och sen var vi i sändning.
Jag fick grepp om nyhetsankarets skrivbord
så att jag inte skulle rulla ur bild under inslaget,
och när intervjun var över var jag så arg.
Jag hade äntligen fått min chans och så pajade jag det,
och jag visste att jag aldrig skulle bli inbjuden igen.
Men herr Olbermann bjöd mig inte bara tillbaka,
han anställde mig på heltid
och han tejpade fast min stol.
(Skratt) (Applåder)
En intressant sak som jag lärde mig av sändningarna med Keith Olbermann
var att människor på Internet är skitstövlar.
Folk säger att barn är grymma,
men det var ingen som drev med mig varken som barn eller vuxen.
Men plötsligt var det okej att driva med mitt funktionshinder på nätet.
Jag kunde titta på videoklipp online
och se kommentarer som,
"Öh, varför vrider hon sig?"
"Öh, är hon utvecklingsstörd?"
Och min favorit: "Stackars dreglande terrorist.
Vad har hon för problem?
Vi borde verkligen be för henne."
En av de som kommenterade föreslog
att jag skulle lägga till mitt handikapp i min titel:
manusförfattare, komiker, CP.
Funktionshinder är lika synligt som ras.
Om en rullstolsbunden inte kan spela Beyoncé,
så kan inte Beyoncé spela en rullstolsbunden.
Funktionshindrade är den största-
Ja, klappa för det. Kom igen.
(Applåder)
Människor med funktionshinder är den största minoriteten
i världen, och vi är den mest underrepresenterade
inom underhållning.
Läkarna sa att jag inte skulle kunna gå,
men jag står här framför er.
Men om jag hade växt upp med sociala medier
tror jag inte att jag skulle göra det.
Jag hoppas att vi tillsammans
kan skapa mer positiva bilder
av funktionshinder i media och i vardagen.
Om det fanns fler positiva bilder
kanske det skulle leda till mindre hat på Internet.
Eller kanske inte.
Kanske krävs det fortfarande en by
för att uppfostra våra barn rätt.
Min krokiga resa har tagit mig
till några mycket spektakulära platser.
Jag fick gå på röda mattan,
flankerad av såpadivan Susan Lucci
och den ikoniska Lorraine Arbus.
Jag fick agera i en film med Adam Sandler
och arbeta med min idol,
den fantastiske Dave Matthews.
Jag turnerade över världen som stjärna
i Arabs Gone Wild.
Jag var delegat
och representerade staten New Jersey
på demokraternas nationella kongress 2008.
Och jag grundade Maysoons barn,
en välgörenhetsorganisation som hoppas
kunna ge palestinska flyktingbarn
en del av den möjlighet som mina föräldrar gav mig.
Men den stund som sticker ut mest
var när jag fick - före detta ögonblick -
(Skratt) (Applåder) —
men den stund som sticker ut mest
var när jag fick uppträda
för mannen som flyger som en fjäril
och sticker som ett bi,
har Parkinsons och skakar precis som jag,
Muhammad Ali!
(Applåder)
Det var den enda gången
som min far såg mig uppträda live,
och jag tillägnar talet till hans minne.
(På arabiska)
Mitt namn är Maysoon Zayid,
och om jag kan, så kan du också.
(Applåder)