Všetko sa začal v temnom bare v Madride.
Uvidel som tam sedieť kolegu z McGillu, Michaela Meaneyho.
Dali sme si pár pív
a ako to už vedci robievajú, začal mi rozprávať o svojej práci.
Povedal mi, že sa zaujíma o to, ako matky potkanov
oblizujú svoje deti po narodení.
Ja som tam len tak sedel a hovoril som si: „Tak na toto sa vyhadzujú moje dane,
(smiech)
na takýto druh nízkej vedy.“
Začal mi rozprávať,
že potkany, ako ľudia, oblizujú svoje mladé rôznymi spôsobmi.
Niektoré matky oblizujú veľa,
niektoré veľmi málo
a väčšina je niekde medzi.
Čo je však na tom zaujímavé je,
že keď tieto mladé sledoval, ako dospievali,
o niekoľko ľudských rokov, dlho potom, čo zomreli ich matky,
boli z nich úplne iné zvieratá.
Zvieratá, ktoré boli oblizované a čistené vo väčšej miere,
oblizovali ich a čistili viac, tieto jedince nie sú vystresované,
majú rozdielne sexuálne správanie, majú rozdielny spôsob života
ako tie, o ktoré sa matka nestarala tak intenzívne.
Potom som si pomyslel:
Je to kúzlo?
Ako to vlastne funguje?
Genetik by vás rád presvedčil, že matka mala možno „gén zlej matky“,
ktorý zapríčinil, že jej mláďatá boli viac vystresované
a potom bol prenášaný z generácie na generáciu;
všetko je podmienené genetikou.
Alebo je možné, že sa tu deje niečo iné?
Čo sa týka potkanov, môžeme sa na to opýtať a aj si odpovedať.
Urobili sme takzvaný cross-fostering experiment.
Spočíva v tom, že oddelíte vrh, mladé tohto potkana, pri narodení,
a priradíte ich k dvom rôznym matkám.
Nie skutočným matkám, ale matkám, ktoré sa o ne budú starať:
matky, ktoré veľa oblizujú a ktoré málo.
A presný opak môžete urobiť s málo oblizovanými mláďatami.
Pozoruhodné bolo,
že vôbec nezáležalo na tom, aký gén ste dostali od svojej matky.
Nebola to biologická matka, ktorá určovala vlastnosť potkanov,
ale bola to matka, ktorá sa o nich starala.
Takže, ako také niečo môže fungovať?
Som epigenetik.
Zaujímam sa o to, ako sú označené gény
chemickou značkou počas embryogenézy,
počas toho, ako sme v maternici našich matiek,
a rozhoduje sa, ktorý gén sa prejaví v ktorom tkanive.
Iné gény sa prejavia v mozgu a iné v pečeni či v oku.
Zamysleli sme sa, či je možné, že matka nejako preprogramuje
gén potomkov prostredníctvom svojho správania?
Strávili sme tým desať rokov
a zistili sme, že ide o kaskádu biochemických udalostí,
v ktorej oblizovanie a čistenie matky, to, ako sa matka stará,
sa prekladá do biochemických signálov, ktoré idú do jadra a do DNA
a odlišne ju naprogramujú.
Takže teraz sa zviera môže pripraviť na život.
Bude život ťažký?
Bude dostatok jedla?
Bude okolo veľa mačiek a hadov?
Budem žiť vo štvrti vyššej spoločenskej triedy,
kde sa len budem musieť správne a slušne správať,
a to mi zaručí sociálne prijatie?
A teraz, človek rozmýšľa, aký dôležitý tento proces môže byť pre náš život.
Našu DNA dedíme po predkoch.
DNA je stará; vyvinula sa počas evolúcie.
Ale nehovorí nám, či sa narodíme v Štokholme,
kde sú dni v lete dlhé a v zime krátke,
alebo v Ekvádore, kde je rovnaký počet hodín počas dňa a noci
počas celého roka, a to má taký obrovský [vplyv] na našu fyziológiu.
Takže, čo navrhujeme je možno to, že čo sa stane v skorom živote,
tie signály, ktoré prichádzajú od matky, hovoria dieťaťu
v akom sociálnom svete bude žiť.
Bude to ťažké a mal by si sa radšej strachovať a stresovať?
Alebo to bude ľahký svet a ty budeš musieť byť iný?
Bude to svet, kde je málo svetla alebo veľa?
Bude to svet, kde bude dostatok potravy alebo nie?
Ak nebude žiadne jedlo,
tak by si mal radšej vyvinúť mozog tak, aby si sa napchal vždy, keď uvidíš jedlo,
alebo ukladal každý kúsok jedla, ktorý zješ, ako tuk.
Takže, toto je dobré; evolúcia to tak vybrala,
aby nám dovolila opraviť starú DNA, aby fungovala dynamicky v novom prostredí.
Ale niekedy sa všetko môže pokaziť.
Napríklad, keď sa narodíš do chudobnej rodiny a signály sú:
„Napchávaj sa, zjedz každý kúsok jedla, ku ktorému sa dostaneš.“
Ale náš ľudský mozog sa vyvinul, zmenili sme evolúciu ešte rýchlejšie.
Teraz si môžete kúpiť [hamburger] v McDonalde za 1 dolár.
A teda, príprava, ktorú nám poskytli naše matky,
je skôr ako zlé prispôsobenie sa.
Tá istá príprava, aká nás mala chrániť pred hladom a hladomorom
spôsobí obezitu, kardiovaskulárne problémy a tráviace ťažkosti.
Takže koncept, že gény môžu byť poznačené našou skúsenosťou,
najmä skúsenosťou v ranom detstve,
nám môže dať zjednocujúce vysvetlenie o zdraví i chorobe.
Ale platí to len u potkanov?
Problém je, že to nemôžeme otestovať na ľuďoch,
lebo z etických dôvodov nemôžeme vyvolať detské nešťastie.
Takže, ak si chudobné dieťa vyvinie určitú vlastnosť,
nevieme, či je to spôsobené chudobou,
alebo či chudobní ľudia majú zlé gény.
Genetici sa vám budú snažiť povedať,
že chudobní ľudia sú chudobní, pretože to majú v génoch.
Epigenetici vám povedia, že chudobní ľudia sú v zlom prostredí,
alebo v ochudobnenom prostredí,
ktoré vytvára daný fenotyp, danú vlastnosť.
Tak sme sa posunuli a pozreli sme sa na našich bratrancov, opice.
Môj kolega Stephen Suomi vychovával opice dvomi odlišnými spôsobmi.
Náhodne oddelil opicu od matky
a vychovával ju s opratrovateľkou v náhradných materských podmienkach.
Takže, tieto opice nemali matku, mali opatrovateľku.
A ostatné opice vychovávali normálne, biologické matky.
A keď boli staré, boli z nich úplné rozdielne zvieratá.
Opice, ktoré mali matku, nezaujímal alkohol,
neboli sexuálne agresívne.
Opice bez matky boli agresívne, vystresované
a boli to alkoholici.
Tak sme sa pozreli na ich DNA skoro po narodení,
aby sme zistili, či je možné, že za to môže gén od matky.
Že v DNA potomka je podpis matky.
Toto sú opice zo 14. dňa,
a to, čo tu vidíte, je moderný spôsob, podľa ktorého študujeme epigenetiku.
Dnes môžeme zmapovať tie chemické značky, ktoré nazývame metylačné značky,
v DNA pri jednonukleitodovom rozlíšení, môžeme zmapovať celý genóm.
Teraz môžeme porovnať opice, ktoré mali matku, a tie, ktoré nie.
A tu je vizuálna prezentácia.
Gény, ktoré boli viac metylované, sú červené;
gény, ktoré boli menej metylované, sú zelené.
Môžete vidieť, že veľa génov sa mení.
Pretože nemať matku nie je len jedna vec, ovplyvňuje to celý proces.
Posiela nám signály, ako bude celý svet vyzerať,
keď sa stanete dospelými,
a môžete vidieť, že tieto dve skupiny opíc sú naozaj extrémne odlišné.
Ako skoro sa toto prejavuje?
Tieto opice už nevideli svoju matku, takže mali sociálnu skúsenosť.
Cítime, aký bude náš sociálny status už pri narodení?
V tomto experimente
sme odobrali placenty opiciam, ktoré mali odlišný sociálny status.
Na sociálnom statuse je zaujímavé, že naprieč všetkými živými bytosťami,
sa budú štruktúrovať podľa hierarchie.
Opica číslo jeden je šéf.
Opica číslo štyri je pešiak.
A do jednej klietky dáte štyri opice, vždy bude jeden šéf
a jeden bude vždy pešiak.
Zaujímavé je, že opica číslo jeden
je oveľa zdravšia ako opica číslo štyri.
A ak ich dáte spolu do klietky, opica číslo jeden nebude toľko jesť
a opica číslo štyri bude jesť viac.
A to, čo tu vidíte, je metylačné mapovanie,
dramatické rozdelenie pri narodení
zvieratá, ktoré mali vyšší sociálny status,
verzus zvieratá, ktoré nemali vyšší sociálny status.
Keď sa narodíme, už máme sociálnu informáciu
a tá nie je zlá alebo dobrá, len nás pripravuje na život,
pretože si musíme naprogramovať našu biológiu odlišne,
ak máme vyšší alebo nižší sociálny status.
Ale ako sa dá toto študovať u ľudí?
Nemôžeme experimentovať, ani viesť k nešťastiu.
Ale Boh experimentuje s ľuďmi, a voláme to prírodné katastrofy.
Jedna z najväčších prírodných katastrof v histórii Kanady
sa stala v mojej provincii, v Quebecu.
Ide o ľadovú búrku z roku 1998.
Kvôli snehovej búrke sme prišli o rozvodnú sieť,
keď boli teploty uprostred zimy v Quebecu,
-20 až -30 stupňov, a počas toho všetkého, sa tam nachádzali tehotné matky.
A moja kolegyňa, Suzanne Kingová, sledovala tieto deti
počas pätnástich rokov.
A stalo sa to, že ako sa zvyšoval stres,
pričom sme mali objektívne spôsoby merania stresu:
Ako dlho ste boli bez elektriny?
Kde ste trávili čas?
Bol to byt vašej svokry alebo nejaké zazobané vidiecke sídlo?
Všetko toto prispelo sociálnej škále stresu
a tak sa môžete pýtať: ako tie deti vyzerali?
Zdá sa, že ako sa zvyšoval stres, u detí sa viac vyvinul autizmus,
metabolické choroby, a viac autoimunitných chorôb.
Zmapovali sme stav metylácie
a vidíte, ako sa zelené gény menia na červené, ako sa stres zvyšuje,
červené gény sa menia na zelené, ako sa stres zvyšuje.
Odpoveďou na stres je znovu usporiadanie celého genómu.
Takže, ak dokážeme programovať gény,
ak nie sme len otrokmi histórie našich génov,
ale môžu byť programované, môžeme ich deprogramovať?
Pretože príčiny epigenetiky môžu spôsobiť choroby, ako je rakovina,
metabolické choroby a duševné choroby.
Povedzme si niečo o závislosti na kokaíne.
Závislosť na kokaíne je hrozná vec,
ktorá môže viesť k smrti a strate ľudského života.
Pýtame sa: môžeme preprogramovať závislý mozog tak,
aby už zviera nebolo viac závislé?
Použili sme model kokaínovej závislosti, ktorý rekapituluje, čo sa deje v ľuďoch.
Keď ste na strednej, kamarát navrhne, aby si si dal trochu kokaínu,
dáš si kokaín, nič sa nestane.
Prejdú mesiace; niečo ti pripomenie, čo sa stalo prvýkrát,
díler ti dá kokaín a ty sa staneš závislým
a tvoj život sa zmenil.
Pri potkanoch robíme to isté.
Môj kolega Gal Yadid, trénuje zvieratá, aby si zvykli na kokaín,
a potom mesiac nedostanú žiadny kokaín.
A potom im pripomenie, aké to bolo, keď videli kokaín po prvýkrát
pomocou farby klietky, keď uvideli kokaín,
a oni akoby sa zbláznili.
Budú stláčať páčku, aby dostali kokaín, až kým nezomrú.
Najprv sme definovali, že rozdiel medzi týmito zvieratami
bol, že počas toho, keď sa nič nedialo,
nemali kokaín, ich epigenóm sa reorganizoval,
ich gény sa znova značili iným spôsobom,
a keď príde ten čas,
ich genóm je pripravený vytvoriť si fenotyp závislosti.
My sme tieto zvieratá liečili liekmi, ktoré buď zvyšovali DNA metyláciu,
čo bolo značkou, ktorú sme sledovali,
alebo znižovali epigenetické značenie.
A zistili sme, že keď zvýšime metyláciu,
tieto zvieratá sa zbláznia ešte viac, majú ešte väčšiu potrebu kokaínu.
Ale keď sme zredukovali metyláciu DNA, zvieratá už viac neboli závislé.
Preprogramovali sme ich.
Základným rozdielom medzi epigenetickým liekom a iným liekom je,
že epigenetickým liekom odstraňujeme vedu skúsenosti,
a keď je raz preč,
už sa nevráti, kým nemáte rovnakú skúsenosť,
takže zviera je preprogramované.
Takže, keď sme navštevovali zvieratá 30 dní, 60 dní dlhšie,
čo je, v ľudskom merítku, veľa rokov života,
stále neboli závislé a to vďaka jedinej epigenetickej liečbe.
Takže, čo sme sa naučili o DNA: DNA nie je len sekvencia písmen,
nie je to len scenár.
DNA je dynamický film.
Naše zážitky sa zapisujú do toho filmu, ktorý je interaktívny.
Akoby ste pozerali film o svojom živote, s DNA, so svojím ovládačom.
Môžete ubrať alebo pridať herca.
Takže, aj napriek deterministickej povahe genetiky,
máte kontrolu nad tým, ako vaše gény vyzerajú.
A to je naozaj skvelá správa.
Pretože schopnosť, ktorou môžeme čeliť niektorým smrteľným chorobám,
ako sú rakovina, mentálne zdravie, týmto novým prístupom,
je pozerať sa na ne ako na nesprávnu adaptáciu,
do ktorej môžeme epigeneticky zasiahnuť, pretočiť film odobratím herca
a začať nový príbeh.
Teda, čo som vám dnes povedal, je, že naša DNA
je vlastne kombinácia dvoch komponentov, dvoch vrstiev informácií.
Jedna vrstva informácií je stará,
vyvinula sa miliónmi rokov evolúcie;
je stála a je veľmi ťažké ju zmeniť.
Druhá vrstva informácií je epigenetická vrstva,
ktorá je otvorená a dynamická,
začína príbeh, ktorý je interaktívny.
Dovoľuje nám riadiť
vo veľkej miere náš osud,
pomáhať osudu našich detí
a dúfajme, že zdolávať choroby
a vážne zdravotné problémy,
ktoré ľudstvo trápia už dlho.
Aj keď nás naše gény podmieňujú,
máme určitý stupeň slobody,
vďaka ktorému môžeme nastaviť život k zodpovednosti.
Ďakujem.
(potlesk)