Kraften av ennå
Jeg hørte om en videregående skole i Chicago
hvor studenter måtte bestå et visst antall fag for å ta eksamen,
og hvis de ikke besto et fag, fikk de karakteren "Ikke ennå."
Og jeg syntes det var fantastisk,
fordi hvis du får en strykkarakter, tenker du, jeg er ingenting, jeg er ingen steder.
Men hvis du får karakteren "Ikke ennå"
forstår du at du er på en lærekurve.
Det gir deg en bane til fremtiden.
"Ikke ennå" ga meg også innsikt til en kritisk hendelse tidlig i min karriere,
et skikkelig vendepunkt.
Jeg ville se
Hvordan barn taklet utfordring og vanskelighet,
så jeg ga 10-åringer
problemer som var litt for vanskelige for dem.
Noen av dem reagerte overraskende positivt.
De sa ting som, "Jeg liker en utfordring,"
eller, "Du vet, jeg håpet dette skulle være informativt."
De forsto at deres ferdigheter kunne bli utviklet.
De hadde hva jeg kaller en utviklingstankegang.
Men andre studenter følte det var tragisk, og katastrofalt.
Fra deres mer faste tankegang,
hadde intelligensen deres blitt bedømt, og de hadde mislyktes.
Istedenfor å fråtse i kraften av ennå,
ble de spent fast i tyranniet av nå.
Så, hva gjør de nå?
Jo, det skal jeg si.
I én studie, fortalte de at de kanskje skulle jukse neste gang
istedenfor å studere mer, hvis de strøk på en prøve.
I en annen studie, etter en stryk,
så de etter noen som gjorde det verre enn det dem selv,
så de kunne føle seg fornøyde med seg selv.
I studie etter studie, har de flyktet fra vanskelighet.
Forskere målte den elektriske aktiviteten fra hjernen
når studenter sto overfor en feil.
Til venstre, ser du studentene med den faste tankegangen.
Det er nesten ikke noe aktivitet.
De løper fra feilen.
De prøver ikke å fikse den.
Til høyre, har du studenten med utviklingstankegangen,
idéen om at ferdigheter kan utvikles.
De engasjerer seg veldig.
Hjernen deres gløder opp med ennå.
De engasjerer seg veldig.
De prosesserer feilen.
De lærer fra det og prøver å rette den.
Hvordan oppdrar vi våre barn?
Oppdrar vi dem for nå, istedenfor ennå?
Oppdrar vi barn som er oppslukt av å få toppkarakterer?
Oppdrar vi barn som ikke vet hvordan de drømmer stort?
Deres største mål å få neste toppkarakter eller neste prøveresultat?
Og bærer de på trengselen av konstant validering med dem
til deres fremtidligere liv?
Kanskje, fordi ansatte kommer til meg og sier,
vi har allerede oppdratt en generasjon
av unge arbeidere som ikke kommer igjennom dagen
uten en belønning.
Så hva kan vi gjøre?
Hvordan kan vi bygge den broen til ennå?
Her er noen ting vi kan gjøre.
For det første, kan vi rose klokt, og ikke rose intelligens eller talent.
Det har mislyktes.
Ikke gjør det lenger.
Men å rose i prosessen barna engasjerer seg i:
innsatsen deres, strategien deres, fokuset deres, utholdenheten deres,
utviklingen deres.
Denne prosessen av ros
skaper barn som er dristige og tøffe.
Det er andre måter å belønne ennå.
Vi møtte nylig opp med spillforskere
fra University of Washington
for å lage et nytt mattespill på nettet som belønnet ennå.
I dette spillet, ble studentene belønnet for innsats, strategi og utvikling.
Det vanlige mattespillet
belønner deg for å få svarene riktig med en gang,
men dette spillet belønnet utvikling.
Og vi fikk mer innsats,
flere strategier,
mer engasjement over lengre tid,
og mer utholdenhet når de traff veldig, veldig vanskelige problemer.
Bare ordene "ennå" eller "ikke ennå," ser vi,
gir barna mer selvtillit,
gir dem en bane til fremtiden som skaper mer vedholdenhet.
Og vi kan faktisk endre studenters tankegang.
I en studie, lærte vi dem
at hver gang de presser seg ut av komfortsonen deres
til å lære noe nytt og vanskelig,
kan neuronene i hjernen deres lage nye, sterkere forbindelser,
og kan bli smartere over tid.
Se hva som skjedde: i denne studien,
studenter som ikke ble lært denne utviklingstankegangen
fortsatte å vise forfallende karakterer på den vanskelige skoleovergangen,
men de som var lært denne leksa viste klart tilbakeslag på karakterene.
Nå har vi vist dette, denne typen utvikling,
med tusenvis av barn, spesielt barn som sliter.
Så la oss snakke om likhet.
I vårt land, er det grupper studenter
som kronisk underpresterer,
for eksempel, barn i indre byer,
eller barn på indianerreservat.
Og de har gjort det så dårlig så lenge at mange tror det er uunngåelig.
Men når pedagoger skaper utviklingstankegang i klasserommene, støpt i ennå,
skjer likhet.
Og her er noen få eksempler.
På ett år, klarte en barnehageklasse i Harlem, New York
å komme på den 95. prosentandelen på den nasjonale standpunktprøven.
Mange av de barna kunne ikke holde en blyant når de kom på skolen.
På ett år,
fjerdeklassinger i South Bronx, langt bak,
ble nummer én fjerdeklassinger i staten New York
på stats-matteprøven.
På ett år til ett år og et halvt,
indianer-amerikanske studenter i en skole på et reservat
kom fra nederst i deres distrikt, til topps,
og det distriktet inkluderte velstående deler av Seattle.
Så, indianerbarna tok igjen Microsoft-barna.
Dette skjedde fordi meningen
med innsats og vanskelighet ble transformert.
Tidligere, innsants og vanskelighet
fikk dem til å føle seg dumme, fikk dem til å føle at de kan gi opp,
men nå, innsants og vanskelighet,
det er da neuronene lager ny forbindelser,
sterkere forbindelser.
Det er da de blir... smartere.
I mottok et brev nylig fra en 13 år gammel gutt.
Han sa, "Kjære Professor Dweck,
jeg setter pris på at skrivingen din er basert på solid vitenskaplig forskning,
og det er derfor jeg bestemte å sette det i praksis.
Jeg la mer innsats i skolearbeidet mitt,
til forholdet til familien min,
og til forholdet med barna på skolen,
og jeg opplevde stor forbedring i alle de områdene.
Nå forstår jeg at jeg har sløst bort mesteparten av livet mitt."
La oss ikke sløse flere liv,
fordi nå vet vi
at ferdigheter kan utvikle seg,
at det blir en grunnleggende menneskerettighet for barn, alle barn,
å leve steder som skaper slik utvikling,
å leve på steder fylt med ennå.
Takk.
(Applaus)