Усе пов'язане між собою.
Як індіанка Шінекок, я зростала, розуміючи це.
Ми - маленьке рибальське плем'я
з південно-східного кінця Лонг-Айленду
поблизу міста Саутгемптон, штат Нью-Йорк.
Коли я була маленькою дівчинкою,
мій дід взяв мене надвір під сонце у жаркий літній день.
На небі не було жодної хмаринки.
І через деякий час я почала пітніти.
Він показав на небо і сказав
"Дивись, бачиш?
То частинка тебе там вгорі.
Це твоя вода допомагає формувати хмари,
що стають дощем,
який живить рослини
і тварин".
У моїх подальших дослідженнях природи,
які б ілюстрували зв'язок усього,
я почала фотографувати бурі 2008 року,
після того, як моя дочка сказала: "Мамо, ти маєш це зробити".
Так що три дні по тому, їдучи на великій швидкості,
я слідувала за гігантською хмарою, так званою "супер клітиною",
здатну створити град розміром з грейпфрут
та неймовірні торнадо,
але це стається лише у 2% випадків.
Ці хмари можуть рости аж до 80 км завширшки
та простягатися до 20 км в атмосфері.
Вони можуть закрити собою усе денне світло,
зловіщо затемняючи все, що під ними.
Погоня за бурею - то дуже чуттєвий досвід.
Теплий, вологий вітер дує тобі в спину;
пахне землею, пшеницею, травою, зарядженими електричними частинками.
І ті кольори у хмарах,
що сповіщають формування граду, зелені та бірюзово-блакитні.
Я навчилась поважати блискавку.
Моє волосся раніше було прямим.
(Сміх)
Жартую.
(Сміх)
Але насправді захоплює мене
рух бурі, спосіб завивання, закручування і хвилеутворення,
з їхніми, схожими на грудочки лави, хмарами.
Вони стають милими монстрами.
Коли фотографую їх,
пригадую собі урок мого діда.
І стоячи під ними,
я бачу не просто хмару,
розумію, що маю привілей засвідчити
ту саму силу, той самий процес у меншому масштабі,
який був задіяний у створенні нашої галактики, Сонячної системи, Сонця
і навіть нашої планети.
Всі мої брати. Дякую.
(Оплески).