Všetko je prepojené.
Aspoň ma v tomu duchu ako Indiánku z kmeňa Shinnecock vychovali.
Sme malý rybársky kmeň
z juhovýchodného cípu Long Island
pri meste Southampton v štáte New York.
Keď som bola malá,
v jeden horúci letný deň som sedela na slnku so starým otcom.
Na nebi neboli žiadne oblaky.
Po chvíli som sa začala potiť
a starý otec ukazujúc na nebo mi povedal:
„Pozri, vidíš to?
Tam hore je aj kúsok teba.
Aj tvoja voda pomáha vytvoriť oblak,
z ktorého padá dážď, ktorý živí rastliny
a tie sú potravou pre zvieratá."
Počas môjho neprestávajúceho skúmania objektov prírody,
ktoré sú schopné preukázať prepojenie všetkého živého,
v roku 2008 som začala naháňať búrky potom,
ako mi dcéra povedala: „Mami, mala by si to robiť."
Tri dni na to, počas rýchlej jazdy,
uvedomila som si, že prenasledujem jeden veľký oblak nazývaný supercela.
Ten dokáže vytvoriť krúpy o veľkosti grapfruitu
a ohromné tornáda.
Hoci iba 2% to naozaj dokážu.
Tieto oblaky môžu byť obrovské, široké až 80 km,
a v atmosfére dosahujú takmer 200 000 m.
Môžu byť také veľké, že zaclonia denné svetlo
a ak stojíte pod nimi, všetko je zrazu temné a hrôzostrašné.
Naháňanie búrok je veľmi kontaktný zážitok.
Na chrbát vám fúka teplý, vlhký vietor,
cítite vôňu zeme, obilia, trávy, nabitých častíc.
Ďalej sú to farby oblakov
tvoriace krupobitie: odtiene zelenej a tyrkysovo modrej.
Naučila som, že k bleskom treba mať rešpekt.
Moje vlasy boli kedysi rovné.
(smiech)
Len srandujem.
Čo ma naozaj fascinuje na búrkach
je ich pohyb. Spôsob, ako sa víria, točia a vlnia
s guľovitými oblakmi v tvare lávových lámp.
Stali sa z nich moje obľúbené príšerky.
Keď ich fotím,
spomeniem si na lekciu od starého otca. Nemôžem si pomôcť.
Ako pod nimi stojím,
nevidím len oblak.
Uvedomujem si, že to, čoho som svedkom,
sú rovnaké sily, rovnaký proces v menšom prevedení,
ktorý vytvoril našu galaxiu, slnečnú sústavu, Slnko
a dokonca aj tútp planétu.
Všetko je prepojené ["Mitakuye Oyasin" - v jazyku Lakota]. Ďakujem.