Viskas yra susiję.
Kaip Šinekokų indėnė buvau taip auklėta.
Esame maža žvejų gentis,
gyvenanti Long Ailando apylinkės pietryčių gale
netoli Sautamptono miesto Niujorko valstijoje.
Kai buvau dar maža mergaitė,
senelis mane išsivedė laukan, pasėdėti karštoje vasaros saulėje.
Dangus buvo giedras.
Pamažu mane išmušė prakaitas.
Senelis pirštu bakstelėjo į dangų ir pasakė:
„Pažvelk, ar matai tai?
Ten esti dalelė tavęs.
Tai tavo vanduo, jis padeda kurtis debesims,
kurie virsta augaliją maitinančiu lietumi,
girdančiu gyvūnus.“
Beieškant reiškinių gamtoje,
kurie gali iliustruoti sąsają su visa gyvastimi,
2008-aisiais pradėjau medžioti audras,
po to kai dukra pasakė: „Mama, tau reiktų tai pabandyti.”
Taigi, po trijų dienų, važiuojant be galo greitai,
prigavau save spoksančią į vieną debesų rūšį,
vadinamą sūkurinių audrų superakimi,
galinčia suformuoti greipfruto dydžio krušos gabalus
ir įspūdingus tornadus,
nors tik su dviem procentais taip nutinka.
Šie debesys gali susiformuoti milžiniški, iki 50-ies mylių pločio
ir siekti net 65-ių tūkstančių pėdų aukštį atmosferoje.
Gali būti tokie dideli, kad užstotų saulės šviesą,
sukurdami visišką tamsą, kartu ir nerimą stovint po jais.
Audrų medžiojimas yra maloni patirtis.
Šiltas, drėgnas vėjas pučia tau į nugarą
ir tas dirvos, kviečių, žolės, krūvį turinčių dalelių kvapas.
Ir tos spalvos debesyse,
besiformuojant krušai, tai žalios, tai turkio mėlynumo.
Aš išmokau gerbti žaibą.
Seniau mano plaukai buvo tiesūs.
(Juokas)
Aš tik juokauju.
(Juokas)
Kas, iš tiesų, jaudina mane apie audras,
tai jų judėjimas, kaip jie sūkuriuoja, sukasi, banguoja,
lavos lempas primenančiais mammatus debesimis.
Jie tampa mielomis pabaisomis.
Kuomet juos fotografuoju,
negaliu neprisiminti senelio pamokos.
Stovint po jais,
matau ne tik debesis,
o kartu suvokiu, jog tai, ką turiu galimybę liudyti
yra tos pačios jėgos, tie patys procesai, mažu masteliu,
kurie padėjo susikurti mūsų galaktikai, saulės sistemai, saulei
ir netgi šitai planetai.
Visos mano sąsajos. Dėkoju.
(Plojimai)