myself ,Me, ו-I
אתם אולי מתפתים להשתמש במילים האלה באופן חילופי
מפני שכולן מתייחסות לאותו הדבר,
אבל למעשה, לכל אחת יש תפקיד ספציפי במשפט.
"I" היא נושא,
"me" היא מושא,
ן "myself" היא כינוי גוף מגביר.
אז מה זה מגלה בנוגע למיקום אליו כל מילה שייכת?
בואו נתחיל עם ההבדל בין נושא לנשוא.
דמיינו את הנושא כשחקן של המשפט
והמושא שעליו המשפט פועל.
"I invited her but she invited me."
הנושא גם יכול להיות הנושא של מילת היחס.
"She danced around me, while he shimmied up to me."
בכמה שפות, כמו לטינית ורוסית,
לרוב שמות העצם יש צורות שונות שמבדילות נושא מנשוא.
עם זאת, באנגלית, זה נכון רק לכינויי גוף.
אבל כל עוד אתם יודעים להבדיל בין נושא לנשוא,
אתם יכולים להבין מה שייך לאן.
וכשאתם נתקלים במשפט יותר מורכב,
נגיד אחת שכולל מספר נושאים ומושאים,
ואתם לא בטוחים מתי להשתמש ב "I" או "me,"
פשוט זמנית בטלו את האדם השני,
ושוב הבדילו בין הנושא למושא.
הנה אחד נוסף.
לא הייתם אומרים, ""Me heard gossip," אבל החליפו ב "I" ואתם מוכנים.
אז מה בנוגע ל "myself?"
הסימן הדגול הזה מחליף הרבה פעמים את "me" ו "I"
מפני שזה נראה יותר מרשים.
"Please tell Jack or myself" אולי נשמע יותר אלגנטי,
אבל למעשה "me" הוא כינוי הגוף המתאים פה.
אז איפה תשתמשו ב "myself"?
בפעולה שלו ככינוי גוף רפלקסיבי,
"myself" עובד רק אם הוא הנושא של המשפט
שהמושא שלו הוא "I".
"I consider myself the most important pronoun at this year's party."
"Myself" יכול גם להוסיף הדגשה ככינוי גוף אינטנסיבי.
"I, myself, have heard others agree."
המשפט עובד בלעדיו,
אבל כינוי הגוף הנוסף נותן לו אומף.
כדי לבדוק אם "myself" מתאים למשפט,
פשוט דאגו שיש גם "I" שמשקף או מגביר.
אז זה "me," "myself," ו "I,"
תמיד מוכנים לייצג אתכם, את עצמכם, ואתכם.