כשהייתי בערך בן שלוש או ארבע,
אני זוכר שאמי הקריאה סיפור לי
ולשני אחי הגדולים,
ואני זוכר שהרמתי את הידיים
כדי להרגיש את העמוד של הספר,
כדי להרגיש את התמונה שעליה הם דיברו.
ואמא שלי אמרה, "יקירי,
זכור שאינך יכול לראות
ואינך יכול להרגיש את התמונה
ואינך יכול להרגיש את ההדפסה על הדף".
וחשבתי לעצמי,
"אבל זה מה שאני רוצה לעשות.
אני אוהב סיפורים. אני רוצה לקרוא."
מה שלא ידעתי אז
זה שאני אהיה חלק ממהפיכה טכנולוגית
שתגרום לחלום הזה להתגשם.
אני נולדתי כעשרה שבועות לפני הזמן,
מה שגרם לעיוורון שלי, לפני 64 שנה.
המצב הרפואי הזה נקרא רטינופתיה של פגות,
והוא עכשיו מאוד נדיר בעולם המפותח.
לא ידעתי אז, כששכבתי מכורבל
בעריסה הצנועה שלי ב-1948
שנולדתי בדיוק במקום הנכון
ובזמן הנכון,
שהייתי במדינה שבה יכולתי להשתתף
במהפיכה הטכנולוגית.
ישנם 37 מיליון אנשים עיוורים לגמרי בעולם שלנו,
אבל אלה מאיתנו שלקחו חלק בשינויים הטכנולוגיים
באים בעיקר מצפון אמריקה, אירופה,
יפן וחלקים מפותחים אחרים של העולם.
מחשבים שינו את החיים של כל מי שנמצא פה בחדר הזה
ובכל העולם,
אבל אני חושב שהם שינו את החיים
שלנו העיוורים יותר מאשר כל קבוצה אחרת.
ובכן, אני רוצה לספר לכם על האינטראקציה
בין טכנולוגייה ממוחשבת אדפטיבית
ובין המתנדבים הרבים שעזרו לי במהלך השנים
להפוך לאדם שאני היום.
זוהי אנטראקציה בין מתנדבים,
ממציאים בעלי תשוקה וטכנולוגיה,
וזהו סיפור שהרבה אנשים עיוורים אחרים יכולים לספר.
אבל תנו לי לספר לכם קצת עליו היום.
כשהייתי בן חמש, הלכתי לבית הספר ולמדתי כתב ברייל.
זוהי מערכת גאונית של שש נקודות
שמוטבעות על נייר,
ואני יכול להרגיש אותן עם האצבעות שלי.
למעשה, אני חושב שהם מראים את התעודה שלי מכיתה ו'.
אני לא יודע מאיפה ג'וליאן מורו השיג את זה.
(צחוק)
הייתי די טוב בקריאה,
אבל דת והערכה מוסיקלית נזקקו ליותר עבודה.
(צחוק)
כשאתם עוזבים את בית האופרה,
תגלו שיש כתב ברייל במעליות.
חפשו את זה. האם הבחנתם בזה?
אני כן. אני מחפש את זה כל הזמן.
(צחוק)
כשהייתי בבית הספר,
הספרים היו מתורגמים על ידי מתרגמים,
מתנדבים שהטביעו נקודה אחר נקודה
כך שיהיו לי ספרים לקרוא
וזה נמשך, בעיקר על ידי נשים,
מאז החלק האחרון של המאה ה-19 בארץ הזאת,
אבל זו היתה הדרך היחידה שבה יכולתי לקרוא.
כשהייתי בבית הספר התיכון,
קיבלתי את רשמקול הגלגלים תוצרת פיליפס הראשון שלי,
ורשמקולים נהיו סוג של מדיום הטרום-מחשב שלי
עבור למידה.
יכולתי שמשפחתי וחבריי יקריאו לי חומר,
ואז יכולתי להשמיע את זה שוב
כמה פעמים שהייתי צריך.
וזה הביא אותי להיות במגע
עם מתנדבים ועוזרים.
למשל, כשלמדתי לתואר שני
באוניברסיטת קוווינס בקנדה,
האסירים בכלא קולינס ביי הסכימו לעזור לי.
נתתי להם רשמקול, והם הקריאו.
כמו שאחד מהם אמר לי,
"רון, אנחנו לא הולכים לשום מקום בקרוב".
(צחוק)
אבל תחשבו על זה. האנשים האלה,
שלא היו להם את ההזדמנויות החינוכיות שהיו לי,
עזרו לי להשיג את ההכשרה שלי במשפטים
על ידי עזרתם המסורה.
ובכן, חזרתי ונהייתי אקאדמאי
באוניברסיטת מונאש במלבורן,
ובמשך 25 השנים האלו,
רשמקולים היו הכל בשבילי.
למעשה, במשרדי ב-1990,
היו לי כמעט 30 קילומטרים של סרט.
סטודנטים, משפחה וחברים, כולם הקריאו לי חומר.
גברת לואיס דוארי,
שמאוחר יותר התחלתי לקרוא לי אמי החליפית,
הקריאה לי אלפי שעות לרשמקול.
אחת מהסיבות שהסכמתי לתת את השיחה הזאת היום
היא שקיוויותי שלואיס תהיה פה
כדי שאוכל להכיר לכם אותה ולהודות לה בפומבי.
אבל לצערי, מצבה הבריאותי לא איפשר לה לבוא היום.
אבל אני מודה לך פה לואיס, מהבמה הזאת.
(מחיאות כפיים)
ראיתי את מחשב האפל הראשון שלי ב-1984,
וחשבתי לעצמי,
"יש לזה מסך זכוכית, זה לא כל כך שימושי לי".
כמה טעיתי.
ב-1987, בחודש שבו בננו הבכור ג'ראלד נולד,
קיבלתי את המחשב העיוור הראשון שלי,
ולמעשה הוא נמצא פה.
רואים אותו פה למעלה?
ואתם רואים שאין לו, איך קוראים לזה, אין לו מסך.
(צחוק)
זה מחשב עיוור.
(צחוק)
הוא זהב קייטון 84 ק
וה-84 ק מייצג את זה שהיו לו 84 קילובייטים של זיכרון.
(צחוק)
אל תצחקו, זה עלה לי 4,000 דולרים בזמנו. (צחוק)
אני חושב שיש יותר זיכרון בשעון שלי.
הוא הומצא על ידי ראסל סמית', ממציא בעל תשוקה
מניו זילנד שניסה לעזור לאנשים עיוורים.
לצערי, הוא נהרג בתאונת מטוס ב-2005,
אבל הזיכרון שלו ממשיך לחיות בליבי.
זה אמר, שלראשונה,
יכולתי להקריא מה שהקלדתי למחשב.
היה לו סינתיסייזר קולי.
כתבתי את הספר המשותף הראשון שלי על דיני עבודה
על מכונת כתיבה ב-1979 רק מהזיכרון.
עכשיו זה איפשר לי להקריא את מה שכתבתי
ולהיכנס לעולם המחשבים,
אפילו עם 84 קילובייטים של זיכרון.
ב-1974, ריי קורצוייל הגדול, הממציא האמריקאי,
עבד על בניית מכונה שתוכל לסרוק ספרים
ולהקריא אותם בדיבור סינתטי.
יחידות של הכרת אותיות אופטיות אז
תיפקדו רק על גופן אחד.
אבל על ידי שימוש במכשיר עם סורק שטוח
וסינתיסייזר של דיבור,
הוא פיתח מכונה שיכלה לקרוא כל גופן.
והמכונה שלו, שהייתה בגודל של מכונת כביסה,
הושקה ב-13 בינואר, 1976.
אני ראיתי את הקורצוול המסחרי הראשון
במרץ 1989, וזה הדהים אותי,
ובספטמבר 1989,
החודש שבו תואר הפרופסור חבר שלי
באוניברסיטת מונאש הוכרז,
בית הספר למשפטים קנה אחד, ויכולתי להשתמש בו.
בפעם הראשונה, יכולתי לקרוא מה שרציתי לקרוא
על ידי הנחת הספר על הסורק.
לא הייתי צריך להיות נחמד לאנשים!
(צחוק)
אני לא אהיה מצונזר יותר.
למשל, הייתי ביישן מידי אז,
והאמת שאני גם ביישן מידי עכשיו, לבקש ממישהו
להקריא לי חומר מיני במפורש.
(צחוק)
אבל, אתם יודעים, הייתי יכול לזרוק ספר על הסורק באמצע הלילה, ו--
(צחוק) (מחיאות כפיים)
עכשיו, קורא הקורצוול הוא פשוט
תוכנה על המחשב הנייד שלי.
זה מה שזה התכווץ להיות.
ועכשיו אנ יכול לסרוק את הרומן האחרון
ולא לחכות עד שהוא יגיע לספריות של ספרים מדברים.
אני יכול להיות באותו קצב של חברי.
יש הרבה אנשים שעזרו לי בחיי,
והרבה שלא פגשתי.
אחד מהם הוא ממציא אמריקאי נוסף, טד הטנר.
טד היה נהג מירוצי אופנועים,
אבל ב-1978 הוא היה בתאונת דרכים והוא איבד את הראיה,
שזה היה דבר נורא למי שניסה לרכוב על אופנועים.
אז הוא הפך להיות גלשן סקי מים
והיה אלוף בסקי מים לנכים.
אבל ב1989, הוא חבר עם ביל ג'ויס
לפיתוח תוכנה שתקריא
את מה שהוצג על מסך המחשב
מהרשת או ממה שהיה על המחשב.
קוראים לזה JAWS, גישה לעבודה עם דיבור,
וזה נשמע ככה.
(דיבור של JAWS)
רון מקקאלום: זה לא איטי?
(צחוק)
אתם מבינים, אם הייתי קורא ככה הייתי נרדם.
האטתי את זה בשבילכם.
אני הולך לבקש שנשמיע את זה במהירות שבה אני קורא את זה.
אפשר להשמיע את זה?
(דיבור של JAWS)
(צחוק)
ר"מ: אתם יודעים, כשאתה נותן ציונים לעבודות של סטודנטים,
אתה רוצה לעבור אותן די מהר.
(צחוק) (מחיאות כפיים)
הטכנולוגיה הזאת שריתקה אותי ב-1987
נמצאת עכשיו על האייפון שלי וגם על שלכם.
אבל, אתם יודעים, אני מוצא שקריאה בעזרת מכונות
היא תהליך מאוד בודד.
גדלתי עם בני משפחה, חברים, שהקריאו לי,
ואהבתי את החום והבל הנשימה
והקירבה של אנשים שמקריאים.
אתם אוהבים שמקריאים לכם?
ואחד מהזיכרונות הכי חזקים שלי
הוא מ-1999, מרי מקריאה לי ולילדים
ליד חוף מאנלי
את "הארי פוטר ואבן החכמים".
האם זה לא ספר נהדר?
אני עדיין אוהב להיות קרוב למישהו שמקריא לי.
אבל לא הייתי מוותר על הטכנולוגיה,
בגלל שהיא איפשרה לי לנהל חיים נהדרים.
כמובן, ספרים מדברים עבור העיוורים
קדמו לכל הטכנולוגיה הזאת.
אחרי הכל, התקליט הומצא
בשנות ה-30 המוקדמות,
ועכשיו אנחנו שמים ספרים מדברים על תקליטורים
בעזרת מערכת הגישה הדיגיטלית הידועה בשם DAISY.
אבל כשאני קורא עם קולות סינתטיים,
אני אוהב לחזור הביתה ולקרוא רומן ממריץ
עם קול אמיתי.
עכשיו ישנם עדיין מחסומים
לפנינו האנשים עם מוגבלויות.
יש הרבה אתרי אינטרנט שאי אפשר לקרוא בעזרת JAWS
והטכנולוגיות האחרות.
אתרי אינטרנט הם הרבה פעמים מאוד ויזואלים,
ועדיין יש את כל סוגי התרשימים האלה
שאינם מתוייגים וכפתורים שאינם מתוייגים,
וזה למה שקונסורציום ה-World Wide Web 3
הידוע כ-W3C, פיתח סטנדרטים עולמיים
עבור האינטרנט.
ואנחנו רוצים שכל משתמשי האינטרנט או בעלי אתרי האינטרנט
יהפכו את האתרים שלהם לתואמים, כך שאנחנו
האנשים ללא ראייה נוכל להתחיל מאותה נקודה.
יש עוד מחסומים שקשורים לחוקים שלנו.
למשל אוסטרליה,
כמו לכשליש ממדינות העולם,
יש יוצאים מן הכלל בזכויות יוצרים שמאפשרים לספרים להיות מתורגמים לברייל
או להיות מוקראים לנו האנשים העיוורים.
אבל הספרים האלו לא יכולים לעבור גבולות.
למשל, בספרד, יש 100,000
ספרים נגישים בספרדית.
בארגנטינה, יש 50,000.
באף מדינה לטינית אחרת באמריקה
אין יותר מכמה אלפים.
אבל זה לא חוקי להעביר את הספרים
מספרד לאמריקה הלטינית.
יש מאות אלפים ספרים נגישים
בארצות הברית, בריטניה, קנדה, אוסטרליה וכו'..,
אבל הם לא יכולים להיות מועברים ל-60 המדינות
בעולם שלנו שבו אנגלית היא השפה ראשונה והשניה.
וזוכרים שסיפרתי לכם על הארי פוטר.
ובכן, בגלל שאי אפשר להעביר את הספרים מעבר לגבולות,
היו צריכות להיות גירסאות נפרדות שהוקראו
בכל המדינות דוברות האנגלית השונות:
בריטניה, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה,
וניו זילנד, בכולן היו צריכות להיות
גירסאות שונות של הקראה של הארי פוטר.
וזו הסיבה שבחודש הבא במרוקו,
תתרחש פגישה בין כל המדינות.
זה משהו שקבוצה של מדינות
וארגון העיוורים העולמי תומכים בו.
אמנה חוצת-גבולות
כך שאם הספרים זמינית תחת יוצא מן הכלל של זכויות יוצרים
ובמדינה האחרת גם יש יוצאים מן הכלל,
נוכל להעביר את הספרים האלו מעבר לגבולות
ולתת חיים לאנשים, במיוחד במדינות מתפתחות,
אנשים עיוורים שאין להם את הספרים לקרוא.
אני רוצה שזה יקרה.
(מחיאות כפיים)
החיים שלי היו מבורכים במידה שלא תיאמן
עם נישואין וילדים
ובהחלט משהו מעניין לעשות,
אם זה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סידני,
שבה שירתתי כהונה כדיקן,
או עכשיו כשאני יושב בועדה של האומות המאוחדות
לזכויות של אנשים עם מוגבלויות, בג'נבה.
אני באמת בן אדם מאוד בר מזל.
אני תוהה מה העתיד צופן בחובו.
הטכנולוגיה תתקדם עוד יותר,
אבל אני עדיין זוכר את אימי אומרת, לפני 60 שנה,
"זכור יקירי,
אתה לעולם לא תוכל להרגיש את ההדפסה על הדף בעזרת האצבעות שלך".
אני כל כך שמח שהאינטראקציה בין כותבי ברייל,
מקריאים מתנדבים וממציאים בעלי תשוקה,
איפשרה לחלום הזה של קריאה להתגשם עבורי
ועבור אנשים עיוורים ברחבי העולם.
אני רוצה להודות לחוקרת שלי האנה מרטין,
שהיא מתקתקת השקופיות שלי, שמתקתקת את השקופיות,
ואשתי, פרופסור מרי קרוק, שהיא האור של חיי,
באה לאסוף אותי.
אני רוצה להודות גם לה.
אני חושב שאני צריך להגיד להתראות עכשיו.
תבורכו. תודה רבה.
(מחיאות כפיים)
יאי! (מחיאות כפיים)
אוקיי.אוקיי.אוקיי.אוקיי.אוקיי. (מחיאות כפיים)