את ויטאלי פגשתי לראשונה באביב השנה שעברה.
הוא דיבר רק מעט אנגלית,
אבל היה אדם מקסים ביותר.
על זרוע שמאלו היה קעקוע של הזמר מרילין מנסון,
על רגלו הימנית - של פו הדב.
(צחוק)
זאת היתה חוויה משונה למדי.
באתי כדי לשמוע את סיפורו,
סיפור שאין סיכוי שהייתי מאמין לו,
אילולא שהיתי בעצמי במשך שמונה חודשים בשנת 2014
באוקראינה, לצורך סיקור המלחמה בין מוסקבה לקייב.
בערך אז, באוגוסט 2014,
ויטאלי מצא עצמו מובטל בסנט פטרסבורג.
ויטאלי היה עיתונאי.
אבל האתר שבו עבד איבד את המימון שלו.
אז הוא שלח אינספור פניות ולא זכה למענה.
בסופו של דבר הגיעה תגובה.
פניותיו היו רבות כל-כך, שהוא לא זכר באיזו משרה מדובר.
הוא הלך לראיון וקיבל את העבודה.
זה היה-- סליחה.
רק רגע-- כן--
זה היה בניין חסר ייחוד במרכז סנט פטרסבורג,
ברחוב סאבושקינה 55,
וכשוויטאלי החל לעבוד שם,
הוא קלט שזאת לא חברת תקשורת רגילה.
הוא שובץ במיזם בשם "אוקראינה 2".
תפקידו היה בעצם לכתוב מאמרים על אוקראינה -
תפקיד סביר למדי,
זה הרי מעניין את הרוסים -
במספר הבדלים קלים.
תפקידו היה לכתוב מאמרים
עבור אתרים בעלי סיומת יו-איי (אוקראינה).
כלומר, אתרים לכאורה אוקראיניים.
למשל, הוא היה לוקח עיתון בשם "חדשות דונצק",
עיר במזרח אוקראינה שנכבשה בידי בדלנים פרו-רוסיים,
וכותב עליה מאמרים.
הוא עשה עבודה לא רעה.
הוא היה נצמד לעובדות הבסיסיות,
אבל נאסר עליו להשתמש במלים "טרוריסט" או "בדלן".
הוא היה אמור לכנותם "מיליציה".
את צבא אוקראינה, מצד שני,
היתה חובה לכנות תמיד "גדודי מתנדבים"
או "משמר לאומי".
מדובר בגדודים שקיימים עד היום,
יש להם מוניטין ראויים
ככאלה שכוללים גורמים ימניים-קיצוניים או בריוניים.
ככל כשהזמן עבר,
הלך והתברר לוויטאלי
שהוא עובד במה שהתקשורת עתידה לכנות
"מפעל טרולים" או "חוות טרולים".
לחווה הזאת היה מבנה ברור מאד.
בקומה הראשונה ישב ויטאלי וכתב עבור אתרי חדשות מזויפות,
יחד עם עמיתיו.
בקומה השניה היתה מחלקת המדיה החברתית.
כאן נוצרו קריקטורות ומֶמים
להפצה בכל פלטפורמות המדיה החברתית,
לצורך פרסום הקו של קרמלין ביחס לאוקראינה.
בקומה השלישית ישבו הבלוגרים.
היו שם שני סוגי בלוגרים.
הסוג הראשון היה בלוגרים "אוקראיניים"
שכתבו שהמצב בקייב נורא,
שבחלקים מהעיר אין חשמל
ושבגני הילדים נגמר האוכל.
הסוג השני היו הבלוגרים "האמריקניים".
הם כתבו שכל אמריקה תומכת במעשיו של פוטין,
שהאוקראינים הם פשיסטים,
כל מיני דברים כאלה.
הבדיחה, או הבדיחה המרירה היתה
שהבלוגרים בקומה השלישית,
התפוקה שלהם הפכה למקורות
של מאמרי החדשות המזויפות מהקומה הראשונה.
כך שזאת היתה סחרחרת של שקרים.
ובקומה הרביעית היו הטרולים הרציניים.
אלה היו גברים ונשים
שמשימתם היתה להגיב ב"פייסבוק", ב"טוויטר",
ובעיקר ב"ויקונטקטה",
ה"פייסבוק" של רוסיה,
פלטפורמת מדיה חברתית פופולרית ביותר
של הקרמלין וממשלת רוסיה.
אחרי חודש של עבודה על אתרי חדשות מזויפות,
ויטאלי הועבר למחלקת המדיה החברתית
ועבודתו החלה ללבוש אופי שונה.
אז מה שהוא --
כשוויטאלי הועבר למחלקה הזאת,
דבר ראשון הוא קיבל כרטיסי סים חדשים.
כדי להירשם ב"ויקונטקטה", דרוש מספר טלפון.
ולחוות הטרולים היתה אספקה בשפע שלהם.
תפקידו היה פשוט לשלוח דוא"ל זבל
לכל - אבל לכל - עמוד שעולה על הדעת,
לעתים קרובות קבוצת עמודים שלא קשורים לפוליטיקה.
למשל, הוא הפגיז בדוא"ל זבל
אתר שעסק בזוגות שנפגשים לסקס בעיירה רוסית.
לא היה בזה שום הגיון.
הוא היה צריך להזדהות תמיד בפרופילים נשיים,
כי אלה נחשבו אמינים יותר מאשר פרופילים גבריים.
הדבר השני שהיה עליו לעשות,
וזה חיוני להפצת מידע בעידן המדיה החברתית,
הוא שהיה חייב להיות מסר חזותי.
זה משהו שלמדתי
ממשרד החוץ האמריקני ועד משרד הבטחון הישראלי:
אם אתה רוצה שהמידע שלך,
אם אתה רוצה שאנשים יראו את מה שיש לך לומר,
עליך להעביר זאת במסר חזותי.
ושלמעשה,
אפילו כשאנשים רואים את הקישור שלך, הם כנראה לא יקליקו עליו.
לכן אתה משאיר את המסר שלך במֶם, בחומר החזותי עצמו.
אז כאן יש לנו תמונה של אובמה בוכה.
הוא אומר, "אני רוצה לפתוח במלחמה, אבל איש מחברי לא מצטרף אלי."
כאן יש לנו תמונה כפולה של אובמה.
בראשונה הוא אומר במבט חמור: "אנו לא מדברים עם טרוריסטים".
בשניה, הוא מחייך ואומר:
"אנו רק מממנים אותם!"
המטרה היתה לתקוף
אנשים שנחשבים כעוינים את מחלמת הקרמלין באוקראינה.
אלה יהיו ברק אובמה, אנגלה מרקל ופוליטיקאים אוקראיניים בכירים.
אחרי כמה זמן, זה הספיק לוויטאלי.
הוא הרגיש מלוכלך,
הוא לא אהב את העבודה שהוא עושה,
היו לו בעיות עצבים.
ולבסוף הוא החליט להתפטר.
הבוסית שלו, אנה, שאלה אותו מדוע, והוא אמר לה את האמת:
"אני לא מאמין במה שאנו עושים."
והוא עזב.
אבל הוא לא הצליח לשכוח את החווייה ההיא.
הוא הרגיש שעליו לכפר על כך,
ולכן החליט לכתוב מאמר על חוויותיו.
הוא כתב אותו בעילום-שם,
ובגוף ראשון נקבה,
כי בחווה הטרולים הועסקו בעיקר נשים.
המאמר יצא וזכה לפרסום רב.
היו לו הרבה עוקבים.
אפילו אלכסנדר נבאלני, מנהיג האופוזיציה הרוסי,
הפיץ אותו ב"טוויטר".
לרוע המזל, מאמצי האלמוניות של ויטאלי הצליחו פחות.
שעה אחרי שהמאמר התפרסם,
הוא קיבל סמס מהבוסית שלו, אנה -
או הבוסית-לשעבר שלו -
שבו נאמר שאולי בעיני עצמו הוא גיבור,
אבל הוא בעצם קצת בן-זונה,
שלא יכול לעשות כלום בעצמו אלא רק להרוס לאחרים.
ואח"כ הטלפון החל לצלצל.
"מה לעזאזל אתה חושב שאתה עושה?"
העיר אותו לילה אחד קול גברי מחוספס,
"אתה יודע שבגלל דברים כאלה אפשר לחטוף אגרוף בפרצוף?"
במשך תקופה מסוימת ויטאלי פחד ללכת לבדו ברחוב.
אז...
אם אתם מתפתים -
סליחה, זאת תמונה של פוטין.
אני לא מצליח לעכל את התמונה הזאת. היא הורגת אותי.
אם אתם מתפתים לפטור את סיפורו של ויטאלי
כסתם סיפור על כמה חנונים שמשחקים באינטרנט, אל תעשו זאת,
כי זה יעיל:
ראיתי את זה בעצמי בשטח,
כשעברתי בערי מזרח-אוקראינה, בערים הכבושות,
באביב ובקיץ של 2014,
כשאלה נפלו באופן כמעט יומיומי בידיהם של בדלנים פרו-רוסיים.
מרשל מקלוהן, הפילוסוף הקנדי, אמר:
"כל מדיה היא שלוחה של יכולת אנושית כלשהי, נפשית או פיזית."
כשעברתי ב-2014 במזרח-אוקראינה,
כמו נפרשה לנגד עיני מערכת העצבים המרכזית של פוטין.
התוכן, פרי עטו הישיר של ויטאלי,
היה על כל סביבותי.
העולם המקוון חילחל ועבר אל המציאות הבלתי-מקוונת.
בשטח, במזרח-אוקראינה,
זקנים דקלמו כמו תוכים מושגים גיאופוליטיים כמו "נובורוסיה",
מונח צאריסטי שרואה בחלק ממזרח-אוקראינה אזור רוסי,
ושאותו בקושי הבינו.
בני-נוער צחקו והראו לי בניידים שלהם ממים גזעניים על ברק אובמה
שהומצאו במפעל טרולים.
האמונה שבקייב יושבת חונטה פשיסטית,
שבאמת רוצה לשים קץ לדיבור בשפה הרוסית במזרח,
זכתה ליחס רציני.
זאת לא היתה, כך הבנתי, סתם תעמולה,
כאן לא היה מדובר בנרטיבים;
זאת היתה המצאה מחדש של המציאות.
עלינו לשאול: איך הגענו לכך?
עידן המידע הפוטיני יכול היה להתאפשר רק בעידן של פוסט-אמת.
ומה שיצר את העידן הזה היה המדיה החברתית.
המדיה החברתית מקרבת בין אנשים, זה ידוע לנו.
היא חוצה לאומים.
אתה יכול לדבר עם חבר בהודו או... טוב, לא בסין -
בהודו, בבריטניה, באמריקה או בכל מקום אחר.
אבל זה גורם למשהו נוסף שדנים בו פחות:
זה מערער אחדות ומפלג בין אנשים.
וזה גורם לכך בשתי דרכים עיקריות.
הראשונה - ברורה:
זה מאפשר עימות ישיר.
אם אתה תומך של הילרי בתקופת מסעי הבחירות,
אתה יכול לריב ברשת עם תומכי טראמפ.
ראיתי את זה קורה סביב הברקזיט,
ראיתי אנשים שמבטלים חברויות ב"פייסבוק" בגלל הברקזיט,
זה מאפשר עימות ישיר.
אבל זה עושה משהו נוסף, סמוי יותר:
זה יוצר "הומופיליה", זיקה אל מי שחושבים כמוך.
כשאתה ב"פייסבוק", יש לך חברים --
אנו מבינים מה זה "חברים", נכון?
וסביר שרוב חבריך באופן כללי מחזיקים בהשקפות דומות.
אינני טוען שכולם מצביעים למפלגה שלך;
יש שמאלנים, יש ימניים,
אבל לא סביר שמישהו כאן בקהל יתחבר עם נאצים...
בכל אופן, אני מקווה כך.
אז הנה מה שקורה:
קודם כל, אתם מסתגרים בחברת אחרים שחושבים כמוכם,
שמפרסמים מאמרים שמתאימים להשקפת עולמכם.
שנית, וזה ערמומי יותר, ישנו האלגוריתם של "פייסבוק".
אנשים חושבים שבמות המדיה החברתית הן בגדר תווך נייטרלי,
אבל זה לא כך.
מדובר במיזמים קפיטליסטיים שתוצרתם היא אנו, המשתמשים.
והאלגוריתם שלהם מתוכנן
להשאיר אותנו שם זמן רב ככל האפשר
ע"י הזנתנו בתוכן שידוע לנו שאנו אוהבים.
אז אם אתם מתומכי הילרי,
והקלקתם על קישור פרו-הילרי במהלך מסע הבחירות,
האלגוריתם יזין אתכם בעוד ועוד תוכן פרו-הילרי,
ולהיפך.
באופן זה מתחזקות הדעות הקדומות ומחריפה השנאה לאחרים.
הנה הוא, בכל תפארת טפשותו.
אז איך הגענו לכך, חלק 2.
עליית המדיה החברתית אירעה במקביל למשבר האמון במערב
ובמיוחד במוסדותיו.
מאז מלחמת 2003 בעירק,
כשהפוליטיקאים שלנו הוציאו אותנו למלחמה על יסוד שקר,
ועד למשבר הפיננסי העולמי של 2008,
שבו הבנקאים הכניסו אותנו אל "השפל הגדול 2",
כולל חשיפת סודות הסוכנות לבטחון לאומי ע"י סנודן,
לצד ירידה ממושכת באמון בתקשורת,
המשמעות היא שהמוסדות הבסיסיים עליהם מיוסד המערב
איבדו מאמינותם.
עקב כך,
אנו עדים לעליית הדמגוגים הפופוליסטיים, הדמגוגים הלאומניים,
חרט וילדרס בהולנד,
נייג'ל פרג' והברקזיט,
מארין לה-פן, לאחרונה, בבחירות בצרפת,
וכמובן, דמות המופת שבה מתגלם כל זה,
מר טראמפ.
מצטער, חזרנו אליו.
אז מה התוצאה הסופית של כל זה?
התוצאה הסופית של כל זה היא שאנו חיים בעידן הפוסט-אמת.
והמונח הזה זכה להגדרה מילונית.
זאת היתה המילה של שנת 2016 במילוני אוקספורד,
ואני אקריא את ההגדרה שלה
כי לדעתי, ראוי להקדיש לכך מחשבה.
"שם תואר המתייחס לנסיבות או מציין נסיבות
"שבהן עובדות אובייקטיביות
"משפיעות פחות על עיצוב דעת הקהל
"מאשר פניות אל הרגש ואל האמונה האישית."
המונח זכה לנספח מאת נשיא מילוני אוקספורד, שאמר:
"לא מפתיע שבחירתנו משקפת שנה
"שמשל בה שיח פוליטי וחברתי טעון ביותר,
"שהוזן בידי עליית קרנה של המדיה החברתית כמקור חדשות
"והתגברות אי-האמון בעובדות שמציע הממסד.
"ה'פוסט-אמת', כמונח, כבר התבסס למדי מבחינה לשונית."
אז מהן הבעיות?
הבעיות הן שגם באירופה וגם בארה"ב,
שדרנים ציבוריים צריכים לדבוק בקווים מנחים:
איזון, נייטרליות, עיתונאות מקצועית וכו' וכו' וכו'.
במדיה החברתית אין פיקוח כזה
וקל לראות את המחיר.
"פייסבוק", שזכתה לתואר
"הפלטפורמה הנוחה ביותר להפצת סיפורים שקריים",
הודיעה לאחרונה שתתחיל לבדוק עובדות באמצעות גוף שלישי,
אנשים כמו ב"מלוא העובדות" או "סנופס".
היא תבקר את עצמה,
היא תנסה איכשהו - בצורה לא מושלמת, לדעתי -
להילחם בתופעה.
אך מהן התוצאות?
התוצאות הן - וזה מסוכן מאד -
שעולם הפוסט-אמת הוליד את מנהיג הפוסט-אמת.
מוולדימיר פוטין,
שממציא מחדש את המציאות במזרח-אוקראינה,
ועד דונלד טראמפ,
שהבית הלבן שלו מספר
שהקהל בטקס ההכתרה שלו היה גדול מאשר אצל אובמה,
כשאפשר לראות בבירור שזה לא כך.
נכון, הם שונים, הבה נהיה הוגנים.
האחד הוא רודן, אם כי איננו נקרא כזה,
והשני מנהיג את הדמוקרטיה הכי חזקה בעולם.
אבל אצל שניהם, המטרה זהה:
ככל שתצליח לזרוע ספק במוחם של אנשים
בנוגע למידע באופן כללי,
כך תחליש את יכולתם לזהות את האמת
כשזו ניצבת לנגד עיניהם.
המטרה אינה לסלף את הרעיון, את האמת,
כמו הפוליטיקאים של פעם:
"לא קיימתי יחסי-מין עם האישה הזאת",
אלא לחתור תחת עצם הרעיון שבכלל ישנה אמת אובייקטיבית:
"הקהל אצלי היה גדול יותר! זאת פשוט עובדה חלופית."
כל זה משמח מאד,
והייתי רוצה לסיים בנימה יותר חיובית:
מה נוכל לעשות כדי לשרוד בעידן זה של פוסט-אמת?
אני מאמין שבסופו של דבר
השינוי יהיה חייב לבוא מהגופים המחוקקים:
הממשלות תיאלצנה להתערב.
אבל לעת-עתה הכנתי ערכת הישרדות בעידן הפוסט-אמת
כדי לשרוד, לנהל משא ומתן,
ולנסות למצוא את הדרך
בסביבת-מידע חולה זו, סביבת מידע לא-בריאה זו,
שבה אנו חיים.
א'
עשו מאמץ לבחור כחברים או לעקוב אחר אנשים
שלא בהכרח מסכימים עם השקפת עולמכם.
אנא, אל תסמנו כחברים תומכים של "השחר הזהוב",
אבל באופן כללי, נסו להרחיב מעט את שורותיכם.
ב',
לכו ישירות לאתרים מהימנים של מקורות חדשותיים,
ומוטב - קנו את העיתון עצמו.
קראו את כל הכתבות שבו;
אל תבחרו רק מאמרים התואמים לאמונותיכם הקיימות.
ג',
קראו מאמרים ממקורות
שאינכם מסכימים עם דעותיהם הפוליטיות.
אתם עתידים ללמוד כמה דברים. האמינו לי.
ד',
קראו ספרים.
כן, עוד יש כאלה.
למעשה, אני ממליץ לכם במיוחד לקרוא ספר מסוים,
"מלחמה ב-140 תווים:
"איך המדיה החברתית מעצבת מחדש את פני הסכסוכים במאה ה-21."
אפשר למצוא אותו ב"אמזון", מאת עבדכם הנאמן.
שווה בהחלט את 30 הדולר שלכם.
ה',
התנתקו.
צאו מ"פייסבוק". היא מוצצת את לשד חייכם.
צאו מהבית.
לכו לפגוש חברים.
עשו חיים.
זה יועיל לכם.
תודה רבה לכם!
(מחיאות כפיים)
תודה! תודה!
(מחיאות כפיים)