Ja sam umetnik,
ali pomalo čudan.
Ne slikam.
Ne umem da crtam.
Moj nastavnik tehničkog u srednjoj školi napisao je da sam napast
u mojoj knjižici.
Verovatno ne biste hteli da vidite moje fotografije.
Ipak, jedno znam da radim -
znam kako da programiram kompjuter.
Umem da kodiram.
Ljudi mi kažu da pre 100 godina
nisu postojali ljudi kao što sam ja,
da je to bilo nemoguće,
da umetnost sačinjena od podataka predstavlja novinu,
da je to proizvod našeg doba,
to je nešto o čemu je važno razmišljati
kao o nečemu što pripada sadašnjici.
To je istina.
Međutim, postoji oblik umetnosti koji je veoma dugo prisutan,
a koji podrazumeva korišćenje informacija,
apstraktnih informacija,
da bi se sačinila dela koja emocionalno ostavljaju utisak.
Naziva se muzika.
Stvaramo muziku desetinama hiljada godina, zar ne?
Ako razmislite o tome šta je muzika -
note, akordi, tonaliteti, harmonije i melodije -
sve to su algoritmi.
To su sistemi
koji su osmišljeni tako da se odvijaju vremenom,
da izazovu osećanja.
Ušao sam u umetnost kroz muziku.
Učio sam da budem kompozitor
i pre oko 15 godina sam počeo da stvaram dela
koja su osmišljena tako da budu usmerena na ukrštanje
zvuka i slike,
da koriste sliku da bi otkrila muzičku strukturu
ili da koriste zvuk da bi vam pokazala nešto zanimljivo
o nečemu što je najčešće slikovno.
Dakle, ono što vidite na ekranu bukvalno iscrtava
muzička struktura muzičara na sceni,
a nije slučajno da ovo izgleda kao biljka,
jer algoritamska biologija biljke koja se nalazi u osnovi
predstavlja ono što je muzičkoj strukturi prvobitno dalo informaciju.
Dakle, kada saznate kako to da radite, kada znate kako da kodirate sa medijima,
možete da postignete neke sjajne stvari.
Ovo je projekat koji sam uradio za filmski festival Sandens.
Vrlo jednostavna ideja - uzmete svaki film koji je dobio Oskara za najbolji film,
ubrzate svaki u jedan minut
i nanižete ih zajedno.
Tako vam za 75 minuta mogu prikazati istoriju holivudskog bioskopa.
Ono što vam zaista prikazuje jeste istorija uređivanja
holivudskog bioskopa.
Sa leve strane imamo „Kazablanku“, a sa desne strane imamo „Čikago“.
Možete videti da je „Kazablanku“ malo lakše razaznati.
To je zato što je prosečna dužina filmskog kadra 1940-ih godina
bila 26 sekundi,
a sada je oko šest sekundi.
Ovo je projekat koji je bio inspirisan
izvesnim radom koji je finansirala federalna vlada SAD-a
ranih 2000-ih godina,
da pogledate video snimak i nađete određenog glumca u bilo kom snimku.
Tako sam promenio cilj ovog koda tako da nauči sistem o jednoj osobi
iz naše kulture koja nikad ne bi trebalo da bude tako pod nadgledanjem,
a to je Britni Spirs.
Skinuo sam dve hiljade paparaci fotografija Britni Spirs
i naučio svoj kompjuter da pronađe njeno lice,
i to isključivo njeno lice.
Mogu da pokrenem bilo koji njen snimak i centriraće njene oči u kadru,
a to je na neki način dvostruki komentar
u vezi sa prismotrom u našem društvu.
Veoma smo opterećeni anksioznošću vezanom za to da nas posmatraju,
a onda opsedamo poznate ličnosti.
Na ovom ekranu vidite nešto što sam uradio u saradnji
sa umetnicom po imenu Lijan Amaris.
Ona je uradila nešto što je vrlo lako objasniti i opisati,
ali vrlo teško uraditi.
Uzela je aktivnost od 72 minuta,
spremanje za izlazak u grad,
i to je rastegla na tri dana
i to odigrala kao na usporenom snimku na saobraćajnom ostrvu u Njujorku.
I ja sam bio tamo, sa filmskom ekipom.
Snimili smo sve to,
a zatim smo obrnuli proces, ubrzavši to ponovo na 72 minuta,
tako da izgleda da se ona kreće normalno,
a ceo svet proleće pored nje.
U nekom trenutku sam shvatio
da sam u stvari pravio portrete.
Kada pomislite na portretisanje, skloni ste da pomislite na ovako nešto.
Tip sa leve strane se zove Gilbert Stjuart.
On je nešto poput prvog pravog portretiste u Sjedinjenim Državama.
Sa desne strane je njegov portret Džordža Vašingtona iz 1796. godine.
To je takozvani Lansdaunov portret.
Ako pogledate ovu sliku, tu je mnogo simbolizma, zar ne?
Imamo dugu kroz prozor. Imamo mač.
Imamo pero na stolu.
Sve te stvari je trebalo da dočaraju
Džordža Vašingtona kao oca nacije.
Ovo je moj portret Džordža Vašingtona.
To je test oštrine vida,
samo što su tu reči umesto slova,
a reči predstavljaju 66 reči
iz obraćanja Džordža Vašingtona o stanju nacije
koje koristi više od bilo kod drugog predsednika.
Dakle, reč „gospodo“ ima sopstvenu simboliku i retoriku.
Zaista je nekako značajno što je tu reč najviše koristio.
Ovo je test oštrine vida za Džordža V. Buša,
koji je bio predsednik kada sam stvorio ovo delo.
Kako se stiže ovde,
od „gospode“ do „terora“ u 43 jednostavna koraka,
govori nam dosta o američkoj istoriji
i daje vam drugačiji uvid
od onog koji biste imali dok gledate niz slika.
Ova dela daju lekciju o istoriji Sjedinjenih Država
kroz političku retoriku njihovih predvodnika.
Ronald Regan je trošio dosta vremena pričajući o deficitima.
Bil Klinton je dosta vremena provodio pričajući o veku
u kome više neće biti predsednik,
ali će možda biti njegova žena.
Lindon Džonson je bio prvi predsednik
koji je svoj govor o stanju nacije držao na televiziji u udarnom terminu;
svaki pasus je počinjao rečju „večeras“.
Ričard Nikson, ili tačnije, njegov pisac govora,
tip po imenu Vilijam Sefajer,
provodio je dosta vremena razmišljajući o jeziku
i starajući se o tome da njegov šef oslikava retoriku iskrenosti.
Projekat je prikazan kao niz monolitnih skulptura.
To je niz svetlećih kutija na otvorenom prostoru.
Važno je primetiti da su srazmerne,
pa ako ste udaljeni 6 metara i možete da čitate između te dve crne linije,
imate vid 6/60.
(Smeh)
Ovo je portret. Ima mnogo ovoga.
Mnogo toga se može uraditi sa ovim podacima.
Počeo sam da razmatram
kako da napravim demokratičniju formu portreta,
nešto što ima više veze sa mojom zemljom i načinom njenog funkcionisanja.
Svakih deset godina pravimo popis u Sjedinjenim Državama.
Bukvalno prebrojavamo ljude,
saznajemo ko gde živi, kakav posao ima, kojim jezikom govori kod kuće.
To su važne stvari, zaista važne stvari,
ali nam zapravo ne govore o tome ko smo.
Ne govore o našim snovima i težnjama.
Zato sam 2010. godine odlučio da napravim svoj popis.
Počeo sam da tražim zbirku podataka
koja sadrži mnogo opisa koje su napisali obični Amerikanci.
Ispostavilo se
da postoji takva zbirka podataka
koja samo čeka da se preuzme.
Zove se onlajn upoznavanje.
Tako sam se 2010. godine priključio 21 servisu za onlajn upoznavanje,
kao gej muškarac, strejt muškarac, gej žena i strejt žena,
na svakom poštanskom broju u Americi
i skinuo sam oko 19 miliona profila za upoznavanje -
oko 20 posto odraslog stanovništva Sjedinjenih Država.
Imam opsesivno-kompulzivni poremećaj.
To će postati vrlo očigledno. Samo me pratite.
(Smeh)
Dakle, sortirao sam sve to prema poštanskom broju.
Zatim sam pogledao analizu reči.
Ima izvesnih profila za upoznavanje iz 2010. godine
sa naglašenom rečju „usamljen“.
Ako ovo sagledate topografski,
ako zamislite da tamne i svetle boje predstavljaju upotrebu te reči,
možete videti da je Apalačija prilično usamljeno mesto.
Takođe možete videti da Nebraska nije baš tako smešna.
Ovo je „nastrana“ mapa, tako da vam ovo pokazuje
da žene iz Aljaske treba da se spoje
sa muškarcima iz južnog Novog Meksika
i da se zabave.
Ovo sam sproveo na vrlo detaljnom nivou,
pa vam mogu reći da su muškarci iz istočne polovine Long Ajlanda
mnogo zainteresovaniji da dobiju po guzi
nego muškarci iz zapadne polovine Long Ajlanda.
To će biti nešto što ćete poneti sa sobom sa cele ove konferencije.
Pamtićete ovu činjenicu jedno 30 godina.
(Smeh)
Kada ovo svedete na kartografski nivo,
možete da pravite mape i izvedete iste trikove kao i ja sa testovima za vid.
Možete zameniti ime svakog grada u Sjedinjenim Državama
rečju koju ljudi više koriste u tom gradu nego bilo gde drugde.
Ako ste se ikada zabavljali sa nekim iz Sijetla, ovo savršeno ima smisla.
Imate „lep“. Imate „slomljeno srce“.
Imate „svirka“. Imate „cigareta“.
Sviraju u bendu i puše.
Tačno iznad možete videti „imejl“.
To je Redmond u Vašingtonu,
a to je sedište korporacije Majkrosoft.
Neke možete pogoditi - tako, Los Anđeles je „gluma“,
a San Francisko je „gej“.
Neki su malo više srceparajući.
U Baton Ružu govore o oblinama,
nizvodno u Nju Orleansu još govore o poplavi.
Ljudi u američkoj prestonici reći će da su zanimljivi.
Ljudi iz Baltimora u Merilendu reći će da su uplašeni.
Ovo je Nju Džerzi.
Odrastao sam negde između „iritantnog“ i „ciničnog“
(Smeh)
(Aplauz)
A reč broj jedan u Njujorku je „sada“,
kao na primer: „Sada radim kao konobar, ali u stvari sam glumac.“
(Smeh)
Ili: „Sada sam profesor inženjerstva na Njujorškom univerzitetu,
ali zapravo sam umetnik.“
Ako krenete ka severu države, videćete „dinosaurus“. To je Sirakuza.
Najbolje mesto sa hranom u Sirakuzi u Njujorku
je roštiljarnica „Anđela pakla“ po imenu „Roštilj dinosaurus“.
Tamo biste odveli nekog na sastanak.
Živim negde između „bezuslovnog“ i „sredine leta“ u centru Menhetna.
Ovo je renovirani severni Bruklin,
tako da tu imate „di-džeja“, „glamurozno“, „hipstere“ i „urbane“.
Ovo može biti demokratičniji portret.
Ideja je bila - šta ako napravimo mape crvenih i plavih država
na osnovu toga šta bismo radili petkom uveče?
Ovo je autoportret.
Baziran je na mom imejlu,
oko 500 000 imejlova poslatih tokom više od 20 godina.
Možete ovo smatrati kvantifikovanim selfijem.
Ono što radim jeste primena jednačine iz fizike
na osnovu mojih ličnih podataka.
Morate da zamislite sve ljude sa kojima sam se ikada dopisivao.
Počelo je u sredini i eksplodiralo je kao veliki prasak.
Svako ima silu teže u odnosu na druge,
zasnovanu na tome koliko su mejlova slali,
sa kime su se dopisivali.
Takođe se vrši i sentimentalna analiza,
tako da ako kažem „volim te“, imate veću težinu za mene
i privlače vas moje imejl adrese u sredini,
koje deluju kao glavne zvezde.
Sva imena su ručno ispisana.
Ponekad dolazite do tih podataka i radite sa podacima u realnom vremenu
da biste rasvetlili određeni problem u određenom gradu.
Ovo je poluautomatski pištolj Volter PPK od 9 mm
koji je korišćen u pucnjavi u francuskoj četvrti u Nju Orleansu
pre oko dve godine na Dan zaljubljenih u raspravi zbog parkiranja.
To su moje cigarete.
Ovo je kuća gde se dogodila pucnjava.
Ovaj projekat je podrazumevao i malo inženjeringa.
Imam lanac bicikla koji je montiran kao bregasta osovina,
sa kompjuterom koji ga pokreće.
Taj kompjuter i mehanizam su smešteni u kutiji.
Pištolj je na vrhu zavaren za čeličnu ploču.
Žica prolazi do okidača,
a kompjuter u kutiji je povezan sa internetom.
On osluškuje telefonsku liniju policijske uprave Nju Orleansa,
tako da svaki put kada neko prijavi pucnjavu u Nju Orleansu,
(Zvuk pucnja)
pištolj opali.
U pitanju je ćorak, tako da nema metka.
Tu je veliko svetlo, glasna buka
i, što je najvažnije, tu je kutija.
Dnevno ima oko 5 pucnjava u Nju Orleansu,
tako da se, tokom četiri meseca otkako je ovo delo postavljeno,
kutija ispunila mecima.
Znate šta je ovo; to nazivate „vizualizacija podataka“.
Kada je dobro sprovodite, rasvetljava.
Kada je sprovodite loše, obesvešćuje.
Svodi ljude na brojeve.
Stoga pazite.
Poslednje delo za vas.
Proveo sam poslednje leto kao umetnik koji obitava
na Tajms skveru.
Tajms skver u Njujorku je bukvalno raskršće sveta.
Ono što ljudi ne primećuju u vezi sa njim
je da je to mesto na zemlji koje je najzastupljenije na Instagramu.
Otprilike na svakih pet sekundi, neko napravi selfi
na Tajms skveru.
To je 17 000 dnevno, a ja imam sve njih.
(Smeh)
Ovo su neki od njih sa centriranim očima.
Svaka civilizacija
će iskoristiti maksimalni nivo dostupne tehnologije za umetnost.
Odgovornost je umetnika da postavi pitanja
o tome šta ta tehnologija znači
i kako odražava našu kulturu.
Ostavljam vas sa ovim - mi predstavljamo više od brojeva.
Mi smo ljudi i imamo snove i ideje.
Naše svođenje na statistiku je nešto što se radi
na našu štetu.
Hvala vam mnogo.
(Aplauz)