Bryn Freedman: Spuneai că în secolul XX
puterea globală se afla în mâinile guvernelor.
La începutul acestei ere digitale,
aceasta s-a mutat la corporații,
iar în viitor, ea va trece în mâinile fiecăruia dintre noi.
Am intervievat o mulțime de oameni
care spun că greșești,
și care pariază pe puterea companiilor.
Deci, de crezi că ai dreptate?
De ce indivizii vor reuși să dețină puterea, până la urmă?
Fadi Chehadé: Deoarece companiile răspund nevoilor indivizilor,
iar noi, în calitate de cetățeni,
trebuie să înțelegem că jucăm un rol important
în modelarea viziunii despre cum va fi guvernată lumea.
Într-adevăr, în acest moment, lupta pentru supremație se dă între guverne.
Ele și-au pierdut din putere în fața companiilor,
deoarece internetul nu este creat în jurul sistemului națiune-stat,
în care guvernele dețin puterea.
Internetul este transnațional.
Nu este internațional, dar nu e nici național,
și în consecință companiile devin foarte influente.
Ele ne modelează economia,
Ne modelează societatea.
Guvernele nu știu ce să facă.
În momentul de față, ele sunt reactive.
Și mă tem că dacă noi, în calitate de cetățeni,
care suntem, în opinia mea, pionul principal în acest joc,
nu ne luăm în serios rolul nostru,
atunci ai dreptate.
Criticii, sau persoanele care îți spun că vor domina corporațiile, au dreptate.
Așa va fi.
BF: Așadar spui că cetățenii vor forța companiile,
sau companiile vor fi forțate să fie receptive.
Sau există vreo temere că nu vor face asta?
FC: Eu cred că o vor face.
Nu mai departe acum două săptămâni,
o companie mică, Skip, a câștigat în fața lui Uber și Lyft și a tuturor,
primind aprobare pentru transportul cu scutere din San Francisco.
Iar dacă citești de ce a câștigat Skip,
este pentru că ei i-au ascultat pe oamenii din San Francisco,
care erau sătui de scuterele parcate peste tot,
așa că s-au dus la primărie și au spus:
„Vom asigura noi acest serviciu,
dar răspunzând cerințelor oamenilor,
adică vom desfășura totul în mod organizat.”
Și-au autoguvernat comportamentul și au câștigat contractul
în detrimentul unor companii foarte mari.
BF: Vorbind despre instrucțiuni și autoguvernare,
ți-ai petrecut viața creând instrucțiuni și norme
pentru domeniul internetului.
Crezi că acele zile vor dispărea?
Cine va hotărî direcțiile? Cine va deține controlul
și cine va crea acele norme?
FC: În acest moment, procedurile care reglementează
partea tehnică a internetului sunt bine puse la punct.
Câțiva ani m-am dedicat stabilirii acestor reguli,
centrate pe ideea că internetul este o singură rețea.
Sistemul numelui de domeniu, adresele IP,
toate sunt acum reglementate.
Totuși, dacă vorbim de zona soft a internetului,
adică acele aspecte care ne afectează zi de zi,
confidențialitate, siguranță, etc.,
sistemul care să le reglementeze nu există, din păcate.
Deci aici avem o problemă.
Este necesară crearea urgentă a unui sistem de cooperare și administrare
astfel încât companiile, guvernele și cetățenii să fie cu toții de acord
cu privire la cum va evolua această nouă eră digitală.
BF: Atunci, ce va mai fi de interes pentru o companie digitală?
De exemplu, Facebook.
Ei pretind că au în prim plan interesele utilizatorilor,
dar cred că multă lume e sceptică față de aceste declarații.
FC: A fost foarte greu să supraveghem răspunsul companiilor IT
la reacția cetățenilor cu privire la tehnologiile lor.
Acum doi sau trei ani, câteva dintre ele chiar au ignorat total acest lucru.
Varianta pe care o aud în multe ședințe de management este:
„Suntem doar o platformă online.
Nu e problema noastră dacă această platformă
le determină pe familiile din Pakistan să își omoare fetele.
Nu e treaba noastră. E problema lor. Noi doar deținem o platformă online.”
Cred că intrăm într-o etapă
în care companiile încep să realizeze că acest gen de justificări nu mai ține,
și încep să resimtă ripostele
din partea oamenilor, utilizatorilor, cetățenilor,
ba chiar și din partea guvernelor, care încep să spună:
„Lucrurile nu mai pot continua așa.”
Așadar, cred că se întâmplă un proces de maturizare,
mai ales în Silicon Valley,
unde oamenii încep să spună: „Avem o responsabilitate.”
Când vorbesc cu liderii de acolo, le zic:
„Uite ce e, poți fi un CEO, cel mai de succes CEO dintr-o companie,
dar poți să fii și un făuritor.”
Acesta e cuvântul cheie.
„Cu puterea pe care o ai
poți modela viețile și economia a miliarde de oameni.
Ce alegi să fii?”
Iar răspunsul corect este că nu trebuie să alegi, de fapt.
Ăsta e adevărul care ne scapă.
Atunci când o persoană matură ca Brad Smith, președintele Microsoft,
a declarat, acum câteva luni:
„Avem nevoie de o nouă Convenție de la Geneva
pentru a gestiona siguranța în spațiul digital”,
majoritatea directorilor cu experiență din Silicon Valley
au fost împotriva spuselor sale.
„Ce vrei să spui, Convenția de la Geneva?
Nu avem nevoie de așa ceva. Fiecare își face regulile.”
Lucrurile se schimbă, însă,
și încep să văd mulți lideri spunând:
„Ajutați-ne.”
Dar aici apare dilema.
Cine îi va ajuta pe acei lideri să acționeze corect?
BF: Chiar așa, cine îi va ajuta?
Mi-ar plăcea să mai stăm de vorbă,
dar spuneți-mi cea mai mare teamă, respectiv cea mai mare speranță
referitor la ce se va întâmpla.
FC: Cea mai mare speranță a mea este că fiecare dintre noi
va deveni un făuritor al acestei noi ere digitale.
Aceasta e marea mea speranță.
Adeseori, din păcate, dăm vina pe alții.
„E vina managerilor, ei se poartă așa.”
„Statul nu face destul.”
Dar noi?
Cum își asumă fiecare dintre noi responsabilitatea impactului avut
asupra spațiului digital?
Și unul din lucrurile cu care insist asupra universităților
este că avem nevoie ca absolut toți studenții de la facultățile de profil
care vor scrie vreodată o linie de cod de programare
sau vor proiecta un nou dispozitiv de conectare
să conștientizeze responsabilitatea și impactul
a ceea ce iese din mâinile lor.
Așa că am propus să creăm un jurământ,
precum cel al lui Hipocrate,
astfel că orice student care intră la o facultate de profil
să depună un soi de jurământ de specialitate, sau de conștientizare,
sau de loialitate pentru utilizatori.
Asta e marea mea speranță, că ne vom ridica la acest nivel.
Guvernele și corporațiile se vor lupta la infinit pentru putere,
dar noi ce facem?
Dacă nu ne asumăm și noi un loc la masa de joc,
lucrurile nu se vor termina bine.
Cea mai mare temere a mea?
Cea mai mare temere a mea, ca să fiu diplomat,
gândul care mă ține treaz noaptea
este actualul război dintre occident, lumea liberală,
și China,
din sfera inteligenței artificiale.
Războiul e cât se poate de real,
iar pentru aceia dintre noi care au prins era neproliferării nucleare
și au văzut guvernele căzând de acord
să pună deoparte niște lucruri extrem de periculoase,
ei bine, Fundația Carnegie tocmai a finalizat un studiu.
Ei au stat de vorbă cu fiecare stat deținător de arme nucleare
și i-au întrebat:
„La ce armă digitală ai fi dispus să renunți
împotriva școlilor și spitalelor altui stat?”
Iar răspunsul
din partea tuturor marilor puteri nucleare, a fost:
„La niciuna.”
Asta e cea mai mare temere a mea.
Folosirea ca armă a spațiului digital,
respectiv graba cu care se investește în asta.
BF: Se pare că o să ai foarte mult de muncă,
și la fel și noi.
Fadi, îți mulțumesc foarte mult! Apreciez prezența ta aici.
FC: Și eu îți mulțumesc!
(Aplauze)