עבודתי עוסקת בהתנהגויות הלא-מודעות של כולנו,
ברמה הקולקטיבית.
וכוונתי בכך לאותן התנהגויות
שלגביהן אנו חיים בהכחשה,
ואלה שפועלות מתחת לפני-השטח של מודעותנו היומיומית.
כיחידים, כולנו עושים דברים אלה כל הזמן ובכל יום.
למשל, להתנהג בנבזות כלפי אשתך
בגלל שאתה כועס על מישהו אחר.
או לשתות במסיבה טיפה יותר מדי רק עקב מתח.
או לזלול בגלל שרגשותיך נפגעו, וכן הלאה.
וכשאנו עושים דברים כאלה,
כש-300 מיליון איש נוהגים בחוסר-מודעות,
זה עלול להסתכם לכדי תוצאה קטסטרופלית
שאיש איננו רוצה בה ואיש לא התכוון אליה.
ואת זה אני בוחן בעבודות הצילום שלי.
זאת תמונה שזה עתה השלמתי,
שכאשר מביטים מרחוק,
נראית כמו מין דמות מצויירת ניאו-גותית
של מפעל הפולט זיהומים.
כשמתקרבים מעט,
זה מתחיל להיראות כסבך צינורות, כמו מפעל כימיקלים,
או בית-זיקוק, או איזה מחלף-כבישים מהגהינום.
כשמתקרבים לגמרי,
קולטים שזה בעצם עשוי מהמוני כוסות פלסטיק.
ולמעשה אלה מיליון כוסות פלסטיק,
שזה מספר כוסות הפלסטיק בהם אנו משתמשים בטיסות
בתוך ארה"ב מידי שש שעות.
אנו משתמשים ב-4 מיליון כוסות פלסטיק ליום בטיסות,
ואף לא אחת מהן חוזרת לשימוש או ממוחזרת;
פשוט לא עושים זאת בתעשיה זו.
ומספר זה מתגמד
לעומת מספר כוסות הנייר בהן אנו משתמשים מידי יום,
שזה 40 מיליון כוסות ליום, למשקאות חמים,
בעיקר קפה.
לא יכולתי להכניס לתמונה 40 מיליון כוסות,
אך הצלחתי להכניס 410,000. כך נראות 410,000 כוסות.
אלו 15 דקות של צריכת-הכוסות שלנו.
ואילו יכולתם לערום במציאות כל כך הרבה כוסות,
זה היה הגודל.
והנה שעה של כוסות.
והנה יום של כוסות.
אתם יכולים לראות את האנשים הקטנים כאן למטה.
זה בגובה של בניין בן 42 קומות,
שמתי את פסל החירות כקנה-מידה.
אם מדברים על צדק, יש תופעה נוספת בתרבות שלנו
שאני מוצא אותה מטרידה ביותר, שאמריקה בימים אלה
מחזיקה את האחוז הגבוה ביותר מאוכלוסייתה בכלא
מאשר כל מדינה אחרת בעולם.
אחד מכל ארבעה, אחד מכל ארבעה בני-אדם שבכלא
הם אמריקאים שכלואים בארצנו.
אז רציתי להציג את המספר.
המספר הוא 2.3 מיליון אמריקאים שנאסרו ב-2005.
זה עלה מאז, אך המספרים עדיין אינם בידינו.
אז רציתי להראות 2.3 מיליון חליפות אסירים,
ובתדפיס המקורי של עבודה זו,
כל חליפה היתה בגודל של מטבע העומד על צידו.
הן זעירות, וכמעט לא רואים שמדובר בבד,
כדי להציג 2.3 מיליון מהן היה נחוץ קנבס
בגודל ששום מדפסת בעולם לא יכולה להדפיס.
כך שנאלצתי לחלק זאת למספר לוחות
גודלם הוא כ-3 מטר גובה על 8 מטר רוחב.
זאת העבודה המוצבת בגלריה בניו-יורק;
אלה הורי המתבוננים ביצירה.
[צחוק]
בכל פעם שאני מביט בתמונה זו,
אני תוהה אם אימי לוחשת לאבי,
"הוא סוף-סוף קיפל את הכביסה שלו."
[צחוק]
כעת ברצוני להראות לכם כמה עבודות על התמכרות.
וזו עוסקת בהתמכרות לסיגריות.
רציתי לעשות עבודה שמראה את המספר האמיתי של אמריקאים
שמתים עקב עישון סיגריות.
מעל 400,000 בני-אדם מתים בארה"ב מידי שנה
מעישון סיגריות.
אז עבודה זו עשויה מהמוני חפיסות סיגריות.
וככל שמתרחקים ממנה,
רואים שזה ציורו של ון-גוך, "גולגולת עם סיגריה."
מוזר לחשוב שב-11.9,
כשאירעה אותה טרגדיה, מתו 3,000 אמריקאים,
אתם זוכרים את התגובה?
היא הידהדה בכל העולם,
ועתידה להדהד עוד זמן רב.
זהו משהו שנדבר עליו עוד 100 שנה.
ועם זאת, באותו יום מתו מעישון 1,100 אמריקאים.
וביום שאחריו מתו מעישון עוד 1,100 אמריקאים.
ומאז, בכל יום ויום מתו 1,100 אמריקאים,
וגם היום, 1,100 אמריקאים גוססים מעישון סיגריות.
ואנו לא מדברים על כך. אנו פוטרים זאת.
הלובי למען הטבק חזק מדי.
אנו פשוט מניחים לכך לנטוש את מודעותנו.
וביודענו מה שאנו יודעים על הרסנותה של הסיגריה,
אנו ממשיכים להרשות לילדינו, לבנינו ובנותינו,
להימצא תחת ההשפעות שגורמות להם להתחיל לעשן.
ובכך עוסקת העבודה הבאה.
אלה פשוט המון סיגריות: 65,000 סיגריות,
וזה שווה למספר הצעירים
שיתחילו לעשן החודש, ובכל חודש, בארה"ב.
מעל 700,000 ילדים בארה"ב, גילאי 18 ומטה,
מתחילים לעשן מידי שנה.
מגפה אמריקאית מוזרה נוספת
שברצוני להכיר לכם,
היא תופעת השימוש הנפוץ והלקוי בתרופות-מרשם.
זו תמונה שעשיתי מהרבה ויקודין -
טוב, למעשה היה לי רק ויקודין אחד
שסרקתי ושכפלתי המון פעמים.
[צחוק]
כשמביטים מרחוק רואים 213,000 גלולות ויקודין,
שזה מספר הביקורים בחדרי-המיון
בכל שנה בארה"ב,
שניתן לייחס לשימוש הנפוץ והלקוי במשככי-כאבים
ותרופות נגד-חרדה לפי מרשם.
שליש מכל מינוני-היתר של סמים בארה"ב -
כולל קוקאין, הרואין, אלכוהול, הכל -
שליש מכל מינוני-היתר של תרופות הוא תרופות-מרשם.
תופעה מוזרה.
זאת עבודה שהשלמתי ממש לאחרונה
והיא עוסקת בתופעה טרגית. והתופעה היא,
האובססיה הגוברת אצלנו לניתוחי הגדלת-חזה.
בשנה שעברה, 384,000 נשים, נשים אמריקאיות,
פנו מתוך בחירה לניתוחי הגדלת-חזה.
זה הופך במהירות למתנה הפופולרית ביותר לסיום התיכון,
הניתנת לקראת היציאה לקולג' לנערות צעירות.
אז יצרתי את התמונה הזו מבובות בארבי,
וכשעומדים מרחוק רואים מעין תבנית פרחונית,
וכשמתקרבים לגמרי רואים 32,000 בובות בארבי,
שמייצגות את מספר ניתוחי הגדלת החזה
המבוצעים בארה"ב בכל חודש.
שרובם המוחלט מבוצע בנשים מתחת לגיל 21.
והמוזר הוא שהניתוח הפלסטי היחיד
שפופולרי יותר מהגדלת-חזה הוא שאיבת-שומן,
ומרבית הניתוחים האלה נעשים ע"י גברים.
ברצוני להדגיש שאלו רק דוגמאות.
אינני מנופף בהם כאילו אלה הסוגיות החשובות ביותר.
אלה רק דוגמאות.
והסיבה שאני עושה זאת היא כי מקנן בי חשש
שכרגע אנחנו, כתרבות, לא מרגישים מספיק.
באמריקה שוררת עכשיו מין קהות-חושים.
איבדנו את היכולת לחוש זעם, כעס ויגון
בנוגע למה שקורה כיום בתרבות שלנו,
ולמה שקורה בארצנו,
לזוועות שמבוצעות בשמנו בכל העולם.
הם אינם; רגשות אלה נעלמו, וחבל.
החדווה התרבותית שלנו, שמחתנו הלאומית, אבדו.
ואחד הגורמים לכך, לדעתי, הוא שכל אחד מאיתנו
מנסה לבנות את השקפת-העולם החדשה הזו,
את השקפת-העולם ההולו-אופטית הזו, הדימוי ההולוגרפי הזה
שכולנו מנסים ליצור במוחנו,
של הקשרים הפנימיים שבין הדברים: העקבות הסביבתיים,
המרוחקים 1,000 ק"מ מהדברים שאנו קונים;
ההשלכות החברתיות, המרוחקות 10,000 ק"מ מכאן,
של ההחלטות היומיומיות שאנו מקבלים כצרכנים.
כשאנו מנסים לבנות השקפה זו,
ומנסים לחנך עצמנו בקשר לזוועות תרבותנו,
המידע שעלינו לעבוד איתו הוא המספרים הכבירים הללו:
מספרים של מיליונים, של מאות מיליונים,
של מיליארדים וכעת גם טריליונים.
התקציב החדש של בוש הוא בטריליונים, ואלה
מספרים שלמוחנו אין פשוט יכולת לתפוס.
איננו יכולים להפיק משמעות מהסטטיסטיקות העצומות הללו.
כך שזה מה שאני מנסה לעשות בעבודתי,
להוציא את המספרים האלה,
את הסטטיסטיקה הזו מתוך שפת-הנתונים הגולמית ולתרגם אותם
לשפה ויזואלית ואוניברסלית יותר, שניתן להרגישה.
מפני שאני מאמין שאם נוכל להרגיש סוגיות אלה,
אם נוכל להרגיש דברים אלה ביתר-עומק,
הם יהיו חשובים לנו יותר מכפי שהם כיום.
ואם נוכל למצוא זאת,
נוכל למצוא, כל אחד בתוך עצמו,
את הדבר שעלינו למצוא כדי להתייצב מול השאלה הגדולה,
שהיא: איך משתנים?
בעיני, זו השאלה הגדולה שאנו כעם ניצבים מולה כרגע:
איך משתנים? איך נשתנה כתרבות?
ואיך כל אחד ואחד מאיתנו לוקח אחריות
על אותו חלק של הפתרון עליו הוא מופקד,
דהיינו, התנהגותנו?
אני מאמין שאינך צריך להשתנות לרעה
על מנת לבחון סוגיות אלה.
אינני מפנה אצבע מאשימה אל אמריקה.
אני פשוט אומר, אלה מי שאנחנו כרגע.
ואם אנחנו מזהים בתרבותנו דברים
שאיננו אוהבים לראות בה,
כי אז יש לנו ברירה.
שיעור המוסריות שכל אחד מאיתנו יכול להעלות אל פני השטח,
ולהביא אל השאלה הזו, עומק האופי שנוכל לגייס
בהתייצבנו לנוכח השאלה איך להשתנות.
זה כבר מגדיר אותנו כיחידים וכאומה,
וימשיך לעשות כך גם בעתיד.
וזה ישפיע באורח יסודי על הרווחה ואיכות החיים
של מיליארדי בני-אדם
העתידים לרשת את תוצאות החלטותינו.
אינני מדבר על כך בצורה מופשטת,
אני אומר... אלה מי שאנחנו, כאן באולם.
ממש בזה הרגע.
תודה רבה וערב טוב.
[מחיאות כפיים]