Kādā aukstā 1916. gada ziemas naktī
Felikss Jusupovs bažīgi gatavojās sava vakariņu viesa uzņemšanai.
Ja viss notiks, kā plānots, uz rīta pusi ciemiņš būs miris,
kaut gan četru citu cilvēku mēģinājumi viņu piebeigt bijuši neveiksmīgi.
Krievu monarhija tobrīd atradās uz sabrukuma robežas,
un Jusupovs un pārējie augstmaņi
uzskatīja, ka pie vainas ir svētais, ko viņi uzaicinājuši vakariņās.
Bet kas bija šis svētais,
un kā gan viens vienīgs mūks varētu būt vainojams impērijas nelaimēs?
Grigorijs Jefimovičs Rasputins nāca pasaulē Sibīrijā,
zemnieku ģimenē, 1869. gadā.
Viņš, iespējams, nodzīvotu necilu dzīvīti savā ciematā,
ja vien 1890. gados nebūtu pārgājis krievu pareizticībā.
Iedvesmojies no pazemīgajiem mūkiem,
kas mūžīgi klejoja no vienas svētvietas uz otru,
viņš devās gadiem ilgos svētceļojumos pa Krieviju.
Rasputina neatvairāmā klātbūtne apbūra ceļā sastaptos svešiniekus.
Daži pat ticēja, ka viņam piemīt mistiskas gaišredzības un dziedināšanas spējas.
Par spīti tam, ka Rasputins bija liels dzērājs,
sīks zaglēns un meitu ģēģeris,
viņa mūka slava ātri vien izplatījās ārpus Sibīrijas
un pievilināja gan vienkāršos ļaudis,
gan augstu stāvošus pareizticīgo garīdzniekus.
Galu galā sasniedzis galvaspilsētu Sanktpēterburgu,
Rasputins lika lietā savu harismu un sakarus,
lai iegūtu cara ģimenes garīgā padomdevēja labvēlību.
1905. gada novembrī
Rasputinu beidzot iepazīstināja ar Krievijas caru Nikolaju II.
Nikolajs un viņa sieva Aleksandra dedzīgi ticēja gan pareizticīgajai baznīcai,
gan misticismam un pārdabiskiem spēkiem,
un šis Sibīrijas svētais viņus pilnībā apbūra.
Krievijai un cara ģimenei tas bija īpaši smags laiks.
Pēc 1905. gada revolūcijas monarhija tik tikko turējās pie varas.
Politiskās problēmas vēl vairāk saasināja nedienas ģimenē:
troņmantnieks Aleksejs
sirga ar dzīvībai bīstamu asins slimību hemofiliju.
Pēc smagas veselības krīzes, ko Aleksejs piedzīvoja 1912. gadā,
Rasputins viņa vecākiem ieteica atteikties no ārstēšanas.
Alekseja veselība uzlabojās,
un tas vēl vairāk nostiprināja cara ģimenes ticību
Rasputina pārdabiskajām dziedināšanas spējām
un nodrošināja viņam priviliģētu vietu cara galmā.
Mūsdienās zināms, ka ārsti zēnam bija izrakstījuši aspirīnu –
zāles, kas hemofiliju saasina.
Pēc šī notikuma Rasputins pareģoja –
ja viņš mirs vai cara ģimene no viņa novērsīsies,
drīzumā galu ņems gan viņu dēls, gan pati monarhija.
Ārpus cara ģimenes cilvēku domas par Rasputinu dalījās.
No vienas puses, zemnieki viņu uzskatīja par savējo,
kas caram pauž viņu raizes, par kurām neviens bieži vien nebija licies ne zinis.
Taču augstmaņi un garīdznieki viņu nicināja.
Rasputins turpināja savu skandalozo dzīvesveidu,
un viņi bija skeptiski arī par tā dēvētajām Rasputina spējām
un uzskatīja, ka viņš bojā cara ģimenes reputāciju.
Tuvojoties Pirmā pasaules kara beigām,
viņi bija nonākuši pie pārliecības, ka kārtību iespējams saglabāt,
vienīgi tiekot vaļā no šī viltus svētā.
Ar šādu pārliecību Jusupovs sāka plānot Rasputina slepkavību.
Lai gan precīza notikumu gaita joprojām ir noslēpumā tīta,
labākais norāžu avots ir Jusupova memuāri.
Viņš pasniedza Rasputinam kūciņas, domādams, ka tajās ir ciānkālijs.
Taču, Jusupovam nezinot,
viens no viņa līdzzinātājiem bija mainījis domas
un indes vietā pievienojis pavisam nekaitīgu vielu.
Jusupovam par pārsteigumu
Rasputins kūciņas notiesāja ne aci nepamirkšķinājis.
Izmisis viņš izšāva uz Rasputinu no tuva attāluma.
Taču Rasputins atguvās, iebelza uzbrucējam un aizbēga.
Jusupovs ar saviem sabiedrotajiem metās viņam pakaļ,
galu galā nogalināja Rasputinu ar šāvienu pierē
un līķi iemeta Mazās Ņevkas upē.
Bet cara varai par labu tas nenāca –
Rasputina nāve sadusmoja zemniekus.
Gluži kā Rasputins bija pareģojis,
viņa nāvei drīz vien sekoja cara ģimenes bojāeja.
Vai Krievijas monarhijas sabrukumu
izraisīja mūka lāsts
vai desmitiem gadu veidojušies politiskie saspīlējumi,
mēs droši vien nekad neuzzināsim.