Představte si místo, kde sousedé zdraví vaše děti jménem;
místo se skvělými vyhlídkami;
místo, kde ujedete jen 20 minut
a můžete vyplout s plachetnicí na vodu.
Je to lákavé místo, že ano?
Nežiji tam.
(Smích)
Ale cestoval jsem 27 tisíc mil
po dobu 2 let, do těch nejrychleji rostoucích a nejbělejších krajů Ameriky.
Co je to Whitopie?
Já definuji Whitopii podle třech kritérií:
Zaprvé, Whitopie vykázala alespoň 6% nárůst populace od roku 2000.
Zadruhé, valná většina tohoto nárůstu jsou migranti bílého původu.
A zatřetí, Whitopie má nevýslovný šarm,
příjemný vzhled a dojem,
takové "je ne sais quoi".
(Smich)
Abych se dozvěděl, jak a proč Whitopie klapou,
ponořil jsem se po dobu několika měsíců postupně do tří z nich:
první, St. George, Utah;
druhá, Coeur d'Alene, Idaho;
a třetí, Forsyth County, Georgia.
První zastávka, St. George -- krásné město červeno-skalických krajin.
V 50. letech 19 století vyslal Birgham Young rodiny do St. George,
aby zde pěstovaly bavlnu díky zdejšímu horkému, vyschlému klimatu.
A tak mu říkali Dixie Utahu, a to jméno se udrželo do dnešních dnů.
Zacházel jsem se svým časem v každé Whitopii jako antropolog.
Dělal jsem si detailní tabulky všech makléřů v těch komunitách;
s kým jsem se musel setkat; kde jsem musel být;
a s chutí jsem jsem se vrhl do těchto komunit.
Chodil jsem na územní schůze,
chodil jsem do klubů demokratů a klubů republikánů.
Chodil jsem na večery pokeru.
V St. George jsem si pronajal dům v Entradě,
jedné z předních komunit města opatřených bránou.
Nebyly zde pro mě žádné Motely 6 ani Howardi Johnsoni.
Žil jsem ve Whitopii ne jako návštěvník, ale jako usedlík.
Pronajal jsem si tento dům přes telefon.
(Smích)
(Potlesk)
Golf je perfektní svůdný symbol Whitopie.
Když jsem se vydal na svoji cestu,
sotva jsem kdy držel golfovou hůl.
Než jsem odjel, už jsem hrál golf nejméně třikrát do týdne.
(Smích)
Golf pomáhá lidem sbližovat se.
Jedny z těch nejlepších rozhovorů na mé cestě se odehrály na golfových hřištích.
Například, jeden spekulant mě pozval na golf do svého soukromého klubu,
který neměl žádné příslušníky menšin.
Také jsem chodil rybařit.
(Smích)
Protože jsem nikdy předtím nerybařil, tenhle chlapík mě musel naučit,
jak nahazovat a jakou použít návnadu.
Také jsem každý víkend hrál poker.
Byl to Texas Hold 'em s $10 buy-in.
Moji pokeroví spoluhráči mohli blafovat o rukách, které si nalízali,
ale neblafovali o svých sociálních přesvědčeních.
Jedny z těch nejsyrovějších, nejdrsnějších konverzací, co jsem měl
během své cesty, byly u stolu pokeru.
Jsem zapálený bavič.
Miluji vaření; pořádal jsem spoustu banketů, a na oplátku
mě lidé zvali na své bankety,
a na své grilovačky, a na své bazénové párty,
a na své narozeninové oslavy.
Ale ne všechno to byla zábava.
Imigrace se ukázala jako velký problém v této Whitopii.
St. Georgovská občanská rada na ilegální imigraci
pořádala pravidelné a aktivní protesty proti imigraci,
takže co jsem si z této Whitopie odnesl je, jak moc žhavá debata se vyvine.
Byl to náhled v reálném čase, takže se vyvinula.
Další zastávka; Almost Heaven, chatka, kterou jsem si pronajal
v Coeur d'Alene, v krásném výběžku severního Idaho.
Pronajal jsem si pro sebe toto místo taky po telefonu.
(Smích)
Kniha "1000 míst, která musíte vidět než zemřete" uvádí Coeur d'Alene --
přenádherné místo, ráj pro lovce, loďkaře a rybáře.
Mé rozvíjecí se golfové dovednosti mi v Coeur d'Alene přišly vhod.
Hrál jsem s vysloužilými poldy z LAPD.
Roku 1993, okolo 11 000 rodin a policistů
uteklo z Los Angeles po rasových nepokojích
do severního Idaha a zde vybudovalo utečeneckou komunitu.
Když vezmeme v potaz konzervatismus těchto policistů,
tak není žádným překvapením, že severní Idaho má silně zakořeněnou kulturu zbraní.
Dokonce se říká, že v severním Idahu je víc dealerů zbraní než čerpacích stanic.
Takže, co musí nový usedlík udělat, aby zapadl?
Zašel jsem si na střelnici.
Když jsem si půjčil zbraň, pán za pultem
byl velice milý a laskavý,
až do chvíle, kdy jsem mu ukázal svůj New Yorkský řidičský průkaz.
Pak znervózněl.
Neměl jsem tak špatnou mušku, než jakou jsem si myslel, že mám.
Co jsem poznal v severním Idaho, je ten zvláštní typ paranoii,
který může pronikat komunitou, když je okolo tolik poldů a zbraní.
V severním Idaho, v mé červené dodávce,
jsem měl poznámkový blok.
A do toho bloku jsem napočítal víc vlajek Konfederace než lidí černošského původu.
V severním Idaho jsem našel vlajky Konfederace
na přívěscích od klíčů, na příslušenství telefonů
a na autech.
Asi sedm minut jízdy od mé schované chatky u jezera
se nacházel shluk Árijských Národů,
skupiny nadřazující bělochy.
America's Promise Ministries, náboženské odvětví Árijských Narodů,
mělo během mé návštěvy tří denní výjezd.
A tak jsem se ho rozhodl narušit.
(Smích)
Jsem jediným neárijským novinářem, o kterém vím, který se tohoto odvážil.
(Smích)
Jedna z mnoha pamětihodných historek z tohoto výjezdu...
(Smích)
.... bylo, když se Abe, Árijec, ke mně přitočil.
Plácl mě přes koleno a povídá: "Hele Richi, chci jen aby si věděl jednu věc.
My nejsme bělošští šovinisté Jsme bělošští separatisté.
Nemyslíme si, že jsme lepší než vy,
jen se od vás chceme držet dál."
(Smích)
Ve skutečnosti, většina bělochů ve Whitopiích nejsou ani bělošští šovinisté
ani bělošští separisté;
dokonce zde vůbec nežijí z výslovně rasistických důvodů.
Spíše sem emigrovali
kvůli přívětivosti, komfortu, zabezpečení, bezpečnosti --
z důvodů, které si implicitně spojují se samotným bělošstvím.
Další zastávkou byla Georgia.
V Georgii, jsem přebýval v satelitním městečku severně od Atlanty.
V Utahu, jsem objevil poker;
V Idaho, jsem objevil zbraně;
v Georgii, jsem objevil Boha.
(Smích)
Způsob, jakým jsem se ponořil do této Whitopie,
byl takový, že jsem se stal aktivním v Kostele Prvního Spasitele,
v megakostele tak velikém, že má vlastní golfové vozíky,
kterými se dopravují jeho členové po mnohých parkovištích na kampusu.
Byl jsem aktivní v duchovenstvu mládeže.
A já, osobně, jsem se cítil pohodlněji v této Whitopii
než řekněme v Coloradu, nebo v Idaho, nebo dokonce i v příměstském Bostonu.
To protože, [tam] v Georgii,
běloši a černoši jsou si z hlediska historie více přibuzní.
V této Whitopii jsem byl méně exotický.
(Smích)
Ale co to všechno vlastně znamená?
Whitopijské snění, Whitopijská migrace je fenomén typu odpuzování-přitahování,
plný alarmujících odpuzovačů, a lákavých přitahovačů.
Whitopie operuje na úrovni vědomé a nevědomé předjatosti.
Je možné, aby lidé žili ve Whitopii, ne z rasistických důvodů,
i když to má rasistické výsledky.
Mnoho Whitopianů se cítí, že jsou utlačováni ilegálními uprchlíky,
zneuživateli sociální péče, menšinami, hustotou, přeplněnými školami.
Mnoho Whitopianů láká kvalita,
svoboda, kouzlo privatizmu -- privatizovaná místa, lidé,
věci.
A ve Whitopii jsem zjistil, jak může v zemi být rasismus
bez rasistů.
Mnozí z mých samolibých, městských, liberálních přátel
nemohli uvěřit, že bych se vydal na takové dobrodružství.
Realita je taková, že mnozí bílí Američané jsou přívětiví a milí.
Mezilidské rasové vztahy -- jak se chováme jeden ke druhému jako lidské bytosti --
se nesmírně zlepšily od doby generace mých rodičů.
Dokážete si mě představit, jak jdu do Whitopie před 40 lety?
To by teda bylo dobrodružství.
(Smích)
A přesto, některé věci se nezměnily.
Amerika je sídelně a vzdělanostně stejně segregovaná dnes,
jako byla v roce 1970.
Jako Američané, často hledáme způsoby jak si jeden pro druhého uvařit,
jak si jeden s druhým zatancovat,
jak jeden druhého pohostit,
ale proč to nelze přenést na to, jak se chováme jeden k druhému jako komunity?
Je to zdrcující ironie,
jak daleko jsme se posunuli dopředu jako jednotlivci,
a jak dozadu jako komunity.
Jeden z Whitopijských pohledů na život, který mě opravdu zasáhl,
bylo takové rčení:
"Jeden černoch je skvělý host u večeře;
50 černochů je ghetto."
Jeden z velkých kontextů, který mi oživil mojí výpravu po Whitopiích byl rok 2042.
Od roku 2042 běloši už nadále nebudou americkou většinou.
A tudíž, budou stále existovat Whitopie?
Při pohledu na tuto věc,
nebezpečí Whitopií spočívá v tom, že čím více se segregujeme,
tím méně můžeme vidět a čelit vědomé a nevědomé předjatosti.
Vydal jsem na svou dvouletou, 27 tisíc mil dlouhou cestu,
abych zjistil kam, kdy a jak běloši utíkají,
ale nečekal jsem, že moje cesta bude taková zábava.
(Smích)
Nečekal jsem, že se toho o sobě tolik dovím.
Nečekal jsem, že budu bydlet ve Whitopii
nebo v Blacktopii, když na to přijde.
Mám v plánu pokračovat v hrání golfu pokaždé, když se mi naskytne příležitost
(Smích)
A budu prostě muset nechat zbraně a megakostely ve Whitopii.
Děkuji vám.
(Potlesk)