אני חוקר מוח, פרופסור באוניברסיטת קליפורניה.
ובמהלך 35 השנים האחרונות,
חקרתי את הבסיס להתנהגות
החל מגנים
דרך מעבירים עצביים כמו דופמין,
וכלה בניתוח מעגלים עצביים.
אז זה מה שאני עושה בד"כ.
אבל מאיזו שהיא סיבה
נכנסתי למשהו אחר בזמן האחרון.
והכל התחיל מכך שאחד הקולגות שלי
ביקש ממני לנתח מוחות
של רוצחים פסיכופתים.
ועל זה אני בד"כ מרצה.
והשאלה היא "איך מגיעים להיות רוצח פסיכופת?"
וכשאני אומר רוצח פסיכופת, אני
מתכוון לאנשים האלה, כאלה
וחלק מהמוחות אותם חקרתי
הם של אנשים שאתם מכירים (בארה"ב).
כשאני מקבל את המוחות לא מספרים לי
אם זה מוח של רוצח או של אדם נורמלי.
אז אני בחנתי בערך 70 מוחות כאלה
והגעתי למספר נתונים.
אז אנחנו מסתכלים על דברים כאלה באופן תיאורטי
על בסיס גנטיקה,
ופגיעות מוחיות, ואינטראקציה עם הסביבה,
ואיך בדיוק המכונה הזאת עובדת.
אז אנחנו רוצים לדעת היכן במוח,
ומהו החלק החשוב ביותר במוח.
אז אנחנו מסתכלים על זה.
האינטראקציה של הגנים,
מה שנקרא אפקטים אפיגנטיים,
פגיעות מוחיות, והסביבה,
ואיך כולם קשורים יחד.
והאם תגיע לפסיכופת ורוצח
תלוי בתזמון המדויק של הפגיעה.
זה באמת דבר מאוד מתוזמן.
אתה מקבל סוגים שונים של פסיכופתים.
והנה הדפוס שמתקבל.
הדפוס הוא שכל הרוצחים הסדרתיים
שעליהם הסתכלתי
נפגעו בקורטקס הארובתי.
שנמצא בדיוק מעל לעיניים,
וגם בחלק הפנימי של האונה הצידית.
אז יש דפוס שהופיע אצל כולם,
אבל כל אחד היה גם קצת שונה.
היו להם עוד פגיעות מוחיות.
נקודה מרכזית היא ההשפעה של
הגנים המרכזיים לאלימות,
כמו הגן MAO-A
וקיים ואריאנט של הגן הזה באוכלוסיה הנורמלית
לחלקכם יש אותו. הוא בתאחיזה למין
הוא נמצא על כרומוזום X, וכך
ניתן לקבל אותו רק מהאמא שלכם.
ולמעשה, זאת כנראה הסיבה שבגללה
בעיקר גברים הם רוצחים פסיכופתים,
או מאוד אגרסיביים.
כי בת מקבלת X אחד מאבא
ואחד מאמא, כך שזה מתמתן.
אבל בנים מקבלים את
כרומוזום X רק מאמא שלהם.
וכך זה עובר מאם לבן.
וזה קשור לעודף סרוטונין במוח במהלך ההתפתחות.
וזה די מעניין, כי סרוטונין
אמור להרגיע אותך.
אבל אם יש לך את הגן הזה בתקופה העוברית,
המוח שלך טובל בתוך סרוטונין.
וכך כל המוח מאבד מרגישותו לסרוטונין.
אז מאוחר יותר בחיים הסרוטונין לא כ"כ עובד.
והרציתי בישראל
בשנה האחרונה.
ויש לכך השלכות.
תיאורטית זה אומר
שעל מנת שהגן יבוטא
בדרך אלימה,
מוקדם מאוד, לפני גיל ההתבגרות,
אתה צריך להיות מעורב בארוע טראומטי,
לא קצת לחץ, כמו כמה סטירות או משהו.
אלא באמת, לראות אלימות,
להיות מעורב בה בשלושה מימדים.
כן? כך פועלת מערכת תאי המראה.
אז אם יש לך את הגן הזה
ואתה חווה הרבה אלימות
במצב מסוים,
זה המתכון לאסון, ממש אסון.
ומה שאני חושב שקורה במקומות האלה בעולם
בהם ישנה אלימות תמידית,
זה שאתה מקבל דורות של ילדים
שרואים את כל האלימות.
ואם הייתי ילדה צעירה באיזור אלים,
בת 14 שרוצה למצוא בן-זוג,
הייתי מחפשת בחור קשוח, שיגן עלי.
והבעיה היא שזה גורם לריכוז של הגנים האלה.
ועכשיו הם קיימים גם בבנים וגם בבנות.
אז אני חושב שאחרי כמה דורות,
וכאן הרעיון, יש לנו חומר נפץ.
אז זה היה הרעיון.
אבל אז אמא שלי אמרה לי, "שמעתי
שאתה מרצה על רוצחים פסיכופתים.
ומדבר כאילו שאתה מגיע ממשפחה נורמלית."
"על מה את מדברת?" שאלתי
אז היא סיפרה לי על העץ המשפחתי שלנו
היא האשימה את הצד של אבא שלי, כמובן.
כי לא היה רקע אלים בצד שלה
אבל כן היה בצד של אבי.
"אז יש חדשות טובות וחדשות רעות" היא אמרה
"בן דוד שלך, עזרא קורנל, היה מייסד אוניברסיטת קורנל.
אבל היתה גם בת דודה - ליזי בורדן."
"אז מה?" שאלתי
"זה נהיה יותר גרוע" היא אמרה "קרא את הספר הזה."
והנה הספר ההיסטורי "נרצחו באופן מוזר"
והרצח הראשון
של אם ע"י בנה,
היה של אחד מאבות-אבותי
טוב, אז זה היה המקרה הראשון של רצח אם.
והספר מאוד מעניין, הוא עוסק במשפטי מכשפות,
ואיך אנשים חשבו אז
אבל זה לא נגמר שם.
היו עוד 7 גברים מצד אבי,
החל מהקורנלים, שהיו רוצחים.
טוב, אז זה גורם לאדם לחשוב,
(צחוק)
כי אבא שלי עצמו,
ושלושת הדודים שלי, במלחה"ע השנייה
היו סרבני מצפון, לא הרגו זבוב,
אבל שלוש פעמים במאה, כמו ליזי בורדן,
והמועד כבר מתקרב.
(צחוק)
אז מוסר ההשכל של הסיפור הוא:
מי שגר בבית זכוכית לא צריך לזרוק אבנים.
אבל זה יותר סביר.
(צחוק)
והיינו צריכים לפעול. עכשיו הילדים שלנו יודעים.
והם כולם נראים בסדר.
אבל הנכדים שלנו יהיו קצת מודאגים.
אז מה שהתחלתי לעשות זה סריקות PET
של כל בני המשפחה.
(צחוק)
התחלנו ב PET, EEG ובדיקות גנטיות
כדי לראות מאיפה יגיעו הצרות.
והאדם היחיד, כך מתברר
בן ובת, אחים, לא הסתדרו
והדפוס שלהם הוא בדיוק אותו הדבר.
יש להם אותו מוח, אותו EEG.
ועכשיו הם מאוד קרובים.
אבל צרות יגיעו מתי שהוא.
אנחנו רק לא יודעים מתי.
אז זאת ההרצאה שלי.
(צחוק)