Suntem martorii unui progres uman monumental.
În ultimele decenii, expansiunea pieței globale
a scos o treime din populația globului din sărăcie extremă.
Totuși, suntem și martorii unui eșec uluitor.
Eforturile noastre de a ajuta oamenii
i-au lăsat în urmă pe cei care suferă de cea mai grea formă de sărăcie,
pe cei ultra-săraci.
A fi ultra-sărac merge dincolo de definiția monetară
cu care suntem familiarizați:
traiul cu mai puțin de doi dolari pe zi.
Merge chiar dincolo de lipsuri materiale
precum animale sau pământ.
A fi ultra-sărac înseamnă a fi privat de demnitate,
de scop și de stima de sine.
Înseamnă a trăi în izolare
deoarece ești o povară pentru comunitate.
Înseamnă să nu reușești să întrevezi un viitor mai bun
pentru tine și familia ta.
La finalul anului 2019,
aproape 400 milioane de persoane din toată lumea trăiau în sărăcie extremă.
Adică mai mult decât populațile din USA și Canada la un loc.
Și când o calamnitate lovește,
fie o pandemie, un dezastru natural sau o criză provocată de om,
numărul crește astronomic.
Tatăl meu, Fazel Abed, a renunțat la cariera corporatistă
pentru a înființa BRAC aici în Bangladesh în 1972.
Bangladesh era o ruină,
după un ciclon devastator,
urmat de un război brutal pentru independență.
Lucrând cu cei mai săraci dintre oameni, tata a realizat
că sărăcia înseamnă mai mult decât lipsa unui venit și a unor bunuri.
Înseamnă lipsa speranței.
Oamenii erau prizonieri ai sărăciei deoarece
simțeau că nu-și vor depăși condiția.
Sărăcia, pentru ei, era precum soarele, precum luna -
ceva de la Dumnezeu.
Ca programele de reducere a sărăciei să funcționeze,
ele trebuie să insufle speranță și stimă de sine
astfel încât, cu puțin ajutor,
oamenii să se ridice singuri din sărăcie.
BRAC a fost pionier în abordarea absolvirii,
o soluție care vizează atât problema lipsurilor bănești
cât și cea a lipsei de speranță.
Abordarea merge în rândul femeilor
deoarece acestea sunt cele mai afectate de sărăcie,
dar sunt și mai motivate să lupte pentru ca ele și familia lor
să iasă din sărăcie.
Pe parcursul a doi ani
facem, în esență, patru lucruri.
Unu, asigurăm nevoile de bază ale femeii
oferindu-i alimente sau bani,
asigurând minimul necesar pentru supraviețuire.
Doi, o ajutăm să atingă un nivel de trai decent
ofeindu-i bunuri, precum animale,
și învățând-o să căștige un venit de pe urma lor.
Trei, o învățăm să economisească, să gestioneze un buget
și să investească noua sa avere.
Patru, o ajutăm cu integrarea socială,
mai întâi în grupuri de femei asemenea ei
și apoi în comunitate.
Fiecare element este cheia succesului celorlalte,
dar magia stă în speranța și sentimentul că totul e posibil,
pe care femeile îl dezvoltă în cadrul mentoratului de care beneficiază.
Să vă povestesc despre Jorina.
Jorina s-a născută într-un sat izolat din nordul Bangladeshului,
nu a mers la școală
iar la vărsta de 15 ani a fost măritată cu un soț abuziv.
În final, acesta a abandonat-o,
lăsând-o fără venit
și cu doi copii neînscriși la școală și sever subnutriți.
Neavând la cine apela pentru ajutor,
nu avea nicio speranță.
Jorina s-a înscris în programul de absolvire BRAC în 2005.
A primit un dolar pe săptămână,
două vaci,
educație antreprenorială
și o vizită săptămânală de la un mentor.
A pus bazele unor mijloace,
dar cel mai important,
a început să vadă un viitor mai bun pentru ea și copiii ei.
Dacă ați vizita satul Jorinei azi,
veți afla că deține cel mai mare magazin din zonă.
Vă va arăta cu mândrie terenul pe care l-a cumpărat
și casa pe care a construit-o.
De când am început programul în 2002,
două milioane de femei din Bangladesh
au reușit să își scoată familiile din sărăcie extremă.
Asta înseamnă aproape nouă milioane de oameni.
Programul, care costă 500 dolari per gospodărie,
durează doar doi ani,
însă efectul său este de lungă durată.
Cercetători de la London School of Economics au remarcat
că și după șapte ani de la începerea programului,
92% dintre participanți și-au menținut sau și-au crescut
veniturile, patrimoniul și consumul.
Esther Duflo și Abhijit Banerjee,
economiștii MIT care au câștigat premiul Nobel anul trecut,
au efectuat evaluări multinaționale
care au identificat absolvirea drept una din cele mai eficiente
metode de a învinge capcana sărăciei.
Însă tatăl meu nu a fost mulțumit
în găsirea unei soluții care funcționează doar pentru unii oameni.
Era mereu interesat să știe dacă suntem suficient de ambițioși
în ceea ce privește amploarea.
Așa că atunci când ne-am extins la nivel național în Bangladesh,
a vrut să știe cum putem face extinderea globală.
Iar asta presupune implicarea guvernelor.
Guvernele deja alocau miliarde de dolari
programelor de reducere a sărăciei.
Dar mare parte a acestor bani sunt risipiți
deoarece programele fie nu ajung la cei mai săraci,
fie, cele care ajung, nu au un efect semnificativ pe termen lung.
Noi lucrăm în a implica guvernele
și a le ajuta să adopte și să susțină programe de absolvire graduală
maximizând impactul miliardelor de dolari
pe care deja le alocă în lupta împotriva sărăciei extreme.
Planul nostru este să ajutăm încă 21 milioane de oameni
să se ridice din sărăcie extremă
în opt țări pe parcursul următorilor șase ani
cu echipe BRAC dedicate și integrate în fiecare țară.
În iulie 2019, tata a fost diagnosticat cu cancer cerebral terminal
având numai patru luni de trăit.
Pe măsură ce se retrăgea din BRAC, după 47 de ani la conducerea organizației,
ne-a reamintit că de-a lungul vieții sale
a văzut optimismul triumfând asupra deznădejdii
și că atunci când aprinzi în oameni scânteia încrederii în forțele proprii,
chiar și cel mai sărac om își poate transforma viața.
Tata a murit în decembrie.
El a aprins acea scânteie în milioane de oameni,
și în ultimele zile din viața sa,
ne-a implorat să continuăm să facem acest lucru pentru alte milioane.
Aceasta este oportunitatea noastră,
așa că haideți să nu ne mai imaginăm o lume fără sărăcie extremă
și să începem să construim această lume împreună.
Mulțumesc!