Hatalmas emberi fejlődésnek vagyunk tanúi.
Az elmúlt évtizedekben a világpiac terjeszkedése
a világ népességének egyharmadát emelte ki a mélyszegénységből.
Ugyanakkor döbbenetes kudarcnak is tanúi lehetünk.
Miközben felemeljük az embereket,
vannak, akik a legmélyebb szegénységben élők közül ebből kimaradnak.
Ők a nyomorgók.
Hogy mit jelent ez, az túlmutat a pénzügyi definíción,
amelyet mindannyian ismerünk:
napi két dollárnál kevesebből megélni.
De még annál is többet jelent, hogy valakinek semmije sincs,
állatai se, földje se.
Nyomorban élni annyit tesz,
mint emberi méltóság, célok és önbecsülés nélkül élni.
Elszigeteltségben,
mert a közösségük terhére vannak.
A nyomorgók nem képzelhetnek szebb jövőt
önmaguk vagy a családjuk számára.
2019 végére
körülbelül 400 millió ember élt nyomorban szerte a világon.
Ez több, mint az USA és Kanada lakossága együtt.
És amikor beüt a mennykő,
mondjuk egy világjárvány, egy természeti vagy mesterséges csapás,
ezek a számok az egekbe szöknek.
Fazle Abed, az édesapám, feladta a karrierét,
hogy megalapítsa a BRAC szervezetet 1972-ben, itt, Bangladesben.
Akkoriban Banglades romokban hevert,
egy pusztító ciklon
és egy brutális függetlenségi háború volt a hátunk mögött.
A legszegényebbek közt munkálkodva édesapám felismerte,
hogy a szegénység sokkal több mint a jövedelem vagy az ingóságok hiánya.
A szegénység a remény hiánya is.
Az emberek azért vergődnek a szegénység csapdájában,
mert nem hiszik, hogy a helyzetükön változtatni lehet.
Számukra a szegénység olyan, akár a Nap és a Hold,
mint valami istentől kapott dolog.
A szegénység csökkentését célzó programok sikerességéhez
elengedhetetlen, hogy reményt és önbecsülést sugalmazzanak,
hogy egy kis segítséggel
önmagukat emeljék ki a szegénységből az emberek.
A BRAC utat mutatott a fokozatos fejlődésre alapozó programmal,
és olyan megoldást kínált a nyomorra,
amely a bevétel és a remény hiányával is foglalkozott.
Ezt a megközelítést elsősorban nőknél használjuk,
hiszen a nyomor leginkább a nőket sújtja,
ugyanakkor ők képesek a legvalószínűbben kiemelni önmagukat és családjukat
ebből a helyzetből.
Egy kétéves ciklus során
alapvetően négy dolgot teszünk.
Először is, gondoskodunk a nő alapszükségleteiről.
Kap ételt vagy készpénzt,
a legszükségesebbeket az életben maradásához.
Másodszor, elindítjuk a tisztességes megélhetés felé.
Kap valamiféle ingó vagyontárgyat, mondjuk, állatot.
Megtanítjuk, hogyan húzhat hasznot belőle.
Harmadszor, megtanítjuk megtartani, beosztani
és befektetni az újdonsült vagyonát.
S végül negyedszer, segítünk neki beilleszkedni a társadalomba.
Először hozzá hasonló nők társaságába,
majd a tágabb közösségbe.
Ezen elemek mindegyike elengedhetetlen a többi sikerességéhez,
ám igazi varázsereje annak a reménynek és a lehetőségfelfogásnak van,
amelyet e nők elkezdenek érezni a közvetlen mentorálás során.
Hadd meséljem el Jorina történetét!
Jorina Észak-Banglades egy félreeső falucskájában született.
Sosem járt iskolába,
és 15 évesen hozzáadták egy férfihoz, aki rendszeresen bántalmazta,
majd végül el is hagyta.
Jorina így magára maradt, pénz nélkül
két gyermekével, akik nem jártak iskolába, és súlyosan alultápláltak voltak.
Mivel senkihez sem fordulhatott,
teljesen reményvesztett volt.
Jorina 2005-ben csatlakozott a BRAC fokozatossági programjához.
Kapott heti egy dollárt,
két tehenet,
vállalkozói képzést,
és egy mentor hetente foglalkozott vele.
Elindult a gyarapodás útján,
de ami ennél is fontosabb,
már el tudott képzelni jobb jövőt önmaga és a gyermekei számára.
Ha ma ellátogatnának Jorina falujába,
azt látnák, hogy övé a környék legnagyobb vegyesboltja.
Büszkén megmutatná önöknek a földet, amit vett,
és a házat, amit épített.
Amióta 2002-ben elindítottuk ezt a programot,
kétmillió bangladesi nő
emelte ki önmagát s családját a nyomorból.
Ez összesen majdnem kilencmillió embert jelent.
A háztartásonként 500 dollárba kerülő program
csak két évig fut,
ám a hatása ennél sokkal tovább tart.
A Londoni Közgazdasági Egyetem kutatói kimutatták,
hogy még a programba belépés után hét évvel is
a résztvevők 92%-a megtartotta
vagy növelte a jövedelmét, az ingó vagyonát és a fogyasztását.
Esther Duflo és Abhijit Banerjee,
az MIT közgazdászai, a 2019. év Nobel-díjasai,
több országon átívelő elemzésbe fogtak,
amely kimutatta, hogy a szegénység csapdájából való kitörésre
a fokozatosság az egyik leghatékonyabb mód.
Ám édesapám nem érte be azzal,
hogy talált egy megoldást, ami néhányaknak bevált.
Mindig is tudni szerette volna,
hogy vajon nagyobb léptékben is működik-e a modell.
Ezért, miután Bangladesben már országszerte bevezettük,
azon tűnődött, vajon működhet-e világszerte is.
Ám ehhez kormányoknak kell szerepet vállalniuk.
Sok ország már így is dollármilliárdokat költ
a szegénység visszaszorítását célzó programokra.
De abból a pénzből nagyon sok kárba vész,
mert a programok vagy el sem érik a legszegényebbeket,
vagy ha mégis, nincs jelentős hosszú távú hatásuk.
Mi úgy próbáljuk bevonni a kormányokat,
hogy elősegítjük átvenniük és bővíteniük a fokozatossági programokat,
ezzel maximalizálva
a már így is a nyomor leküzdésére szánt dollármilliárdok hatékonyságát.
Tervünk, hogy további 21 millió embernek
segítsünk kiemelni önmagukat a nyomorból
további nyolc országban az elkövetkezendő hat év során
az egyes országokban jelen lévő BRAC csapatok segítségével.
2019 júliusában apámat gyógyíthatatlan agydaganattal diagnosztizálták,
mindössze négy hónapot adtak neki.
Miközben 47 év után fokozatosan átadta a BRAC-vezetését,
emlékeztetett bennünket, hogy egész életében tanúja volt,
ahogy a derűlátás győzedelmeskedik a kétségbeesés felett,
hogy amikor hinni kezdenek önmagukban az emberek,
még a legszegényebbek is képesek megváltoztatni az életüket.
Édesapám elhunyt decemberben.
Ő több millió ember számára csillantotta fel a reményt,
és utolsó napjaiban kérlelt bennünket,
hogy további millióknak segítsünk.
Meg kell ragadnunk az alkalmat!
Többé ne fantáziáljunk nyomor nélküli világról,
hanem kezdjünk el együtt felépíteni ilyen világot!
Köszönöm.