Da li ste ikada videli
na bazenu veliki crveni znak "Zabranjeno trčanje"?
Najvećim delom,
hodanje po ivici bazena oslikava ovaj iskaz.
Ali iako znak precizno opisuje
kretanje gostiju bazena,
nije li tačno da ljudi hodaju
zato što im znak kaže da ne smeju da trče?
Dakle, da li znak opisuje okruženje bazena
ili radi nešto drugo,
nešto mnogo moćnije?
Razlika između izjave koja opisuje
i one koja nalaže,
ideja je koju je razvijo britanski lingvista Dž. L. Ostin.
On definiše ovu razliku
kao dva različita govorna čina:
kontastivi
i performativi.
Konstativi su rečenice
koje opisuju nešto kao tačno ili netačno,
a performativi su rečenice
koje označavaju radnju.
Drugim rečima, konstativ postoji,
a performativ radi.
Kako bismo lakše razlikovali ove dve vrste reči,
hajde da počnemo ispitivanjem konstativa
u parku oko bazena.
Prvi znak na koji nailazimo kaže:
"Park se zatvara u 18 časova."
Nakon što smo proverili sa srdačnim čuvarom parka
da se park, zaista, zatvara u 18 časova,
možemo potvrditi da je ova izjava
pravi konstativ.
U blizini imamo čoveka na klupi,
ima novine, a naslov kaže:
"Toplotni talas!".
Međutim, vrlo je oblačno i hladnjikavo.
Današnji naslov je lažni konstativ
jer je dokazano da je netačan.
Pre nego što počne kiša,
hajde da bacimo našu limenku soka
u plavu kantu na kojoj piše "Reciklirati".
To je performativ.
Performativi su rečenice
koje za cilj imaju da podstreknu radnju.
Umesto da prenese poruku,
performativ deluje na svet,
radi nešto.
U ovom slučaju, performativ "Recikliranje"
traži od ljudi da svoje đubre stave
u odgovarajuće pregrade.
Pored toga što izazivaju radnju,
reči su nekada i same po sebi radnja.
To je ono što nazivamo govornim činovima.
Ove radnje uključuju, ali nisu ograničene na
naređivanje,
obećavanje,
izvinjavanje,
upozoravanje,
izricanje kazne,
krštenje,
pa čak i venčavanje.
Pogledajte venčanje pored letnjikovca.
Par izgovara reči: "Da.".
Ovde je govorni čin reč "da".
Ova reč ih čini venčanima.
"Da" je delovalo na njih
i duboko promenilo njihov svet.
Međutim, performativi zavise
od konteksta i prijema.
To su takozvani podesni uslovi.
Zamislite da se gradonačelnik pojavi na venčanju
i kaže: "U ime zakona,
kao gradonačelnik ovog grada,
proglašavam ovaj letnjikovac Gradonačelnikovom pica palatom".
Njegove reči su govorni činovi
kojima je imenovao letnjikovac.
I zato što je on gradonačelnik,
letnjikovac će biti poznat pod novim imenom.
Ali ako neko ko nije gradonačelnik,
samo običan prolaznik,
odluči da imenuje letnjikovac po svojoj omiljenoj mački,
velike su šanse da se ime neće promeniti.
Podesni uslovi su pravila
pod kojima se performativ može odigrati.
Ona su prilično logična.
Performativ treba da ima pravi autoritet.
Treba da bude potvrđen,
treba da bude jasan,
i treba da bude izvodljiv.
Ako performativ ne ispunjava ove uslove,
onda nema snagu
da označava radnju.
Ali samo zato što performativ ispunjava uslove
i jasno je utvrđen,
ne znači da se bespogovorno sledi.
Nazad na bazenu,
grupa mangupa tinejdžera trka se do odskočne daske.
"Zabranjeno trčanje" izgleda da
nema uticaj na njih,
i moraće da se suoče sa posledicama
nepoštovanja ovog performativa.
Možda će čak morati
da ispale neke sopstvene performative,
poput izvinjenja spasiocu
i obećanja da više neće trčati.
Možda će spasilac odgovoriti
još jednim performativom,
izričući im kaznu zabrane ulaska na bazen
tokom ostatka dana.
Na kraju krajeva, tinejdžeri moraju naučiti
da poštuju silu reči.